Орхан Кемал
Лош път

Превод от турски: Мария Калицин, 2014

chitanka.info

1

В далечината, зад забулените в синева планини, бавно изплуваше слънцето.

Все още беше прохладно. Не след дълго, само след половин час, като огромно, бълващо пламъци кълбо, то щеше да напече града, а горещината щеше да започне да спира дъха на врабчетата и да изцежда като от червена стомна потта на хората. И колкото повече слънцето се издигаше, толкова по-мъчителна щеше да става жегата.

Когато Ихсан, писар в канцеларията на предприемач, отвори очи в постелята си на земята до краката на грубо скованото легло, в което спеше по-малката му сестра, часовникът на градската кула беше започнал протяжно да отброява шест часа сутринта. Всеки ден той се будеше от тези далечни и бавни удари на градската часовникова кула, скачаше, навличаше жълтите си памучни панталони, измиваше ръцете и лицето си, най-често дори не закусваше, и поемаше пътя към канцеларията.

Беше неочаквано за възрастта си сериозен и спокоен младеж. Вместо да тича като връстниците си след жени и момичета, или да прекарва като обезумял живота си по кръчмите, той от ранни зори до късна вечер тънеше в сивотата на влажната канцелария между тефтери и книжа.

Дори не пушеше. Не че му се свидеше, просто не му идеше отвътре. Тези, които го познаваха отблизо, казваха: „Няма съмнение, че това дете е замесено от друго тесто!“. И не грешаха. Не грешаха, защото баща му беше картоиграч. И пушеше, и пиеше каквото му падне, и залагаше капани по протегнатите като прашни ръце черни пътища от селата към града, в които мамеше и ограбваше хората.

Вечер, когато — по думите на жена му — „се връщаше от поход“, пазвата и ръцете му бяха пълни с големи и малки пакети храна. Не след дълго над махалата, състояща се от множество порутени къщи, напомнящи килнат настрана, клекнал върху кръстосани крака, или присвит от коремни болки човек, започваше да се носи пушек с апетитното ухание на печено месо. Обърнеше ли две чашки, картоиграчът, който много добре разбираше с какъв копнеж бедняците ще преглъщат този аромат и как неуспелите да вземат своя дял от живота щяха да се измъчват, грабваше сахан с пържоли и тръгваше да издирва един по един съседите си и най-вече слабите и болни съседски деца, за да им даде парченце от печеното месо.

После сядаше на масата и започваше да отпива от ракията си.

Една нощ, след като пак беше разнесъл печени пържоли на болните деца от махалата, той започна да се налива с алкохол. Но защо ли тази нощ нямаше настроение? Защо ли като друг път не подхвърляше във въздуха дъщеря си с думите: „Моята красива дъщеря, моята хитруша!“, а беше потънал в черни мисли? Перачката Айше никога нямаше да разбере причината за всичко това. Мъжът й пиеше, пиейки, ставаше все по-мрачен и това го караше да пие още повече. После, вероятно около полунощ, тъмнолилав, той се свлече от стола на земята. Беше мъртъв.

По това време писарят Ихсан бе около десетгодишен. Майка му, сложила сина си и петгодишната си дъщеря да легнат на земята, прислужваше на мъжа си. Падането на баща му от стола изтръгна Ихсан от неговите сънища. Ако не се беше събудил, кой знае къде щеше да го отведе обвитият в мъгла огромен кораб, който, полюшвайки се, търсеше пътя си в открито море! Я в Манджурия, я в черна Африка, я в Индия, я в Америка, при огромните дървета с дебели стволове, където може би щеше да чуе свистенето на отровните стрели на червенокожите, водещи несекващите си безкрайни битки.

Сега обаче всичко това беше останало много назад.

Докато часовникът стигна до шестия удар, той скочи на крака. Къси бели гащета на добре оформените му крака, юнашка фланелка. Издърпа завивката върху закръглената бяла голота, показала се изпод заметнатата пола на сестра му, отиде до мъничкото прозорче и бутна стъклото. Чистият, прохладен, изпълнен със сутрешно слънце въздух започна да пълни стаята. След като вдиша дълбоко, той направи няколко резки движения от кръста нагоре и един-два леки подскока. Тази гимнастика, останала от безметежните му дни на прилежен ученик в средното училище, винаги го връщаше към щастието на отминалите дни. Оценките му бяха по-добри от тези на съучениците му, които сега учеха право, медицина, природоматематически науки. В уроците си беше също толкова способен, колкото и в бягането, футбола, волейбола, високия скок. Ама докъде стигна? За да продължи образованието си в университета, не стигаше само да бъде добър ученик и спортист, да бъде начело. Трябваха пари. Те нямаха пари. Не можеха да свържат двата края само с това, което майка му печелеше като перачка. Прехраната беше по-важна от културата. Една сутрин, когато майка му се свлече като празен чувал над легена с прането, той заряза образованието си в последния клас на средното училище и си намери работа.

Хлябът, най-напред беше хлябът. После всичко останало.

Нахлузи на краката си жълтите памучни панталони, излезе на двора, за да измие ръцете и лицето си. Дворът се ограждаше от стаи, наети от работници във фабриките или от малки занаятчийски семейства, които от сутрин до вечер обикаляха града — махала след махала, улица след улица, за да продадат нещичко.

Точно насреща, наведена над бакърен леген, разпръсквайки наоколо сапунена пяна, майка му отново переше. Когато забеляза сина си, потното й лице сладко се усмихна. Не толкова с красивата си снага, колкото с жестовете на ръцете си, с усмивката и с погледа си той й напомняше за починалия си баща. А дъщеря й може би й напомняше за собствената й младост. Но тя не беше разглезена като дъщеря си, не си падаше като нея по украшения и тоалети. Тя не беше, но рожбата й, щом иска — нека бъде. Освен тях, кого другиго имаше в този лъжовен свят?

— Спорна работа, мамо.

— Радвам се на стройното ти тяло, чедо!

— Пак си се изпотила…

— Разбира се, чедо, да не е лесно?

— Да, права си.

— Нуран спи ли?

— Нейно величество принцесата спи! — каза малко нервно Ихсан.

Тъй като знаеше защо нервничи синът й, възрастната жена — както много пъти досега — се зае да го успокоява:

— Нека спи, синко, щом иска да спи! Майка й и батко й нали за това работят?

— Ако разсъждаваш все така, тя ще си проспи живота. После за нея ще бъде лошо!

— Ти защо стана рано?

Той въобще не беше станал рано, а както всеки ден. Да, както всеки ден, но майчиното сърце се свиваше от жал, че синът й се буди все по-рано. Ихсан го знаеше. Но какво от това? Майка му си го беше навила на пръста!

— Е, сине? Защо се събуди рано?

— Как рано бе, мамо? Нали всеки ден се будя по това време?

— Не знам. Стори ми се рано…

И докато синът й се миеше със студена вода от помпата, тя се върна към прането си. Ергенското бельо, което се намираше в големия леген… Незнаещите край още от времето на съпруга й мръсни дрехи, които не беше ясно кога ще свършат! Тези пранета не трябваше да свършват. Ако те свършеха, щеше да секне и препитанието на семейството. Затова се ядосваше на появилите се в последно време перални машини, плашеше се от тези „гяурски измишльотини“. Щом поемеше пътя към къщи под товара на увито в мръсен чаршаф кирливо пране, в главата й все тези „гяурски измишльотини“ се въртяха. Защо ли ги вкараха в държавата? Колко хубаво беше преди! От големите богатски конаци, светещи вечер с всичките си прозорци, едно през друго идваха съобщения до нея и след хиляди молби от устата й излизаше едно колебливо „добре“. Когато отиваше, госпожите — със златни гривни чак до лактите и със засмени лица — я посрещаха още от вратата.

Тъгувайки, тя за момент вдигна глава от легена. Дали въздухът постепенно не се беше сгорещил, та още отсега лицето и тялото й плувнаха в пот? А на това отгоре — хладна пот.

Каквото се беше случило на тази държава, се случи след Германската война! След едновремешните хиляди молби си отиде светлината от прозорците, постепенно отлетяха и богатските къщи, а местата им заеха жилищните кооперации. Не обичаше кооперациите. Старите богати конаци бяха приветливи, хлябът им беше много, приказката — сладка. Кооперациите стояха смръщени. На всичко отгоре в тях имаше големи „гяурски измишльотини“, които вземаха хляба от ръцете на бедните, мъчещи се да преживяват с пране.

Не обичаше кооперациите с техните хладилници, електрически прахосмукачки, електрически фурни. Богатите вече не изпращаха на фурна тавите с баници, нито бяха принудени, както по-рано, на връщане от фурната да дават на гледащите жадно бедняци да опитат от изпечените баници.

Не обичаше кооперациите!

По-рано на мястото на тези редици от блокове се намираха конаците на богатите, а край тях — кирпичени изкорубени къщи с почернели греди, къщите на бедните. Но между тези къщи имаше просторни места. Децата играеха на челик и на топка, а безделниците хвърляха зарове.

Ами играчите на карти?

Винаги нащрек заради полицията, играчите на карти баламосваха градските наивници.

Мъжът й никога не е бил един от тях. Така, в града, пред очите на всички да измами човек! Тя нищо, ама нищо такова не си спомня. Той беше картоиграч с чест, с достойнство. За да спечели пари за хляба на децата си, щеше да влезе в непробита тиква, но в своята махала, в своя район, та дори и в своята страна да хвърля карти на земята, за да подлъгва наивниците? Не, не, въобще не си спомняше, наистина…

Избърса с ръка потта от челото си.

Синът й, който сега се миеше на стоящата малко по-напред помпа, тогава беше на девет-десет години. Дъщеря й — на четири-пет. Защо трябва да си припомня сега? Но не зависеше от нея, не можеше да изхвърли тази мисъл от главата си. Беше силен мъж, съвестен. Ако не беше пиенето му, може би още щеше да е при децата си…

Не искаше да си спомня нощта, когато умря, и още повече смъртта му: как се беше свлякъл до крака на масата. Лицето му — тъмномораво, бялото на очите му — пожълтяло. Дали пък не беше отровен? Както и да е, не искаше да мисли отново за това.

Погледът й се плъзна към сина й. Докато се миеше, беше намокрил дългата си черна коса. Като свърши, той дойде до легена на майка си.

— Послушай ме. Полека-лека впрегни в работа и това момиче!

Не че майката не знаеше защо синът говори така, но как да го впрегне? Беше младо, беше красиво, беше много красиво при това; отгоре на всичко караше осемнадесетата си година. Ако го притисне повече, както прави брат й… Тъй де, какво ли не се случваше по света. Хубавичко забогателите след Германската война държави не познаваха чест и достойнство. Не дай си боже! А най-много — подрастващите младежи. Някой от тях ще повлече дъщеря й по лошия път, после ще я метне в колата си — и ето ти я Истанбул, я Измир, я Анкара…

— Чу ли, мамо?

За чуване — беше чула, знаеше. Ако времената не бяха пощурели, ако беше като по-рано — вярно, но сега… Сега почти всички момичета се прехласнаха по тоалети и още повече — по хубави коли. Ами ако спре до някоя от тези коли? Ако някой младеж с черни тънки мустаци, седнал зад кормилото, отвори вратата на колата и каже: „Нямали да заповядате, госпожичке?“, както беше видяла веднъж на един булевард, нямаше ли и Нуран кокетно да влезе в колата като момичето, което тогава беше видяла?

Не дочакал отговор, синът й попита:

— Значи няма да свиеш юздите на дъщеря си?

Сепна се като убодена от игла:

— Какво говориш, сине?

— Скъси малко юздите на дъщеря си, казвам. Накарай я да поработи вкъщи. После, бог ми е свидетел, няма да се меся, когато я тласнат по лошия път!

Погледна след Ихсан, който ядосано се отправи към стаята. Той казваше истината. Нима тя не се страхуваше, че красивата й дъщеря един ден ще тръгне по лош път? Не мислеше ли само за това нощем, когато положеше на леглото умореното си тяло? Красотата на това момиче, сладостта на неговия глас, който се носеше над махалата, караше всички съседски мъже от седем до седемдесет години да наострят уши. Ами приказките на богатите й приятелки, с които по едно време посещаваше Института по изкуствата! Когато се отбиваха понякога, те й казваха: „Ах, Нуран, днес си по-хубава от всякога!“, или: „Ако ние бяхме на твое място, щяхме да се вдигнем и да отидем в Истанбул. Щяхме да се представим в някоя филмова компания. Честна дума, щом те видят, веднага ще ти дадат главна роля, ще станеш известна, ще станеш богата!“.

Смятайки, че като не казва нищо — нито добро, нито лошо, майка му защитава дъщеря си, Ихсан я остави и си влезе в стаята. Беше тесничка стая. Вдясно — грубо скованото легло, в което сестра му спеше сама, вляво зад вратата — маса със счупен крак, върху масата — голямо, пукнато от горе до долу огледало. На стената, на която беше подпряно огледалото — изрязани от списания снимки на местни и чужди известни артисти. Преди време заради тези снимки малко се беше посдърпал с майка си и сестра си. Момичето искаше да ги накачи по всички стени на стаята, майка му си затваряше очите, а Ихсан беснееше. Последва шумна кавга, плач и хълцане на Нуран, която беше готова всеки момент да се хвърли като съскащо коте върху него…

Закачи върху пирона на стената розовия пешкир, с който се беше избърсал.

Ако зависеше от него, нямаше да се съгласи, но отстъпи заради майка си. Настръхнеха ли двамата един срещу друг, от очите на жената рукваха сълзи — две очи, две чешми: „Деца, за бога, млъкнете! Някой ден заради вас ще падна бездиханна и ще умра, честна дума! Помните баща си, нали!“

На момичето му беше все едно, но някъде дълбоко у Ихсан запулсира болка. Можеше да остави сестра си на мира. Но едно момиче не трябваше да бъде оставяно да прави каквото иска. Беше чувал от майка си, от съседите и съседките, които познаваше от дете: „Оставиш ли едно момиче да си гледа кефа, ще стигне я до тъпанджията, я до зурнаджията!“

Под бялата завивка, която брат й, излизайки да се мие, беше хвърлил върху нея, тя спеше малко по детински, но със стопроцентова сигурност в красотата си, със самоувереност и лукаво безразличие. Това беше красива гледка, способна да подлуди всеки чужд мъж. На брат й обаче тя нищо не говореше.

За него не само сестра му, не само нейната красота, но дори и красотата на другите момичета не означаваше нищо. Защото смяташе, че за всяко нещо си има време.

Младото момиче скришом погледна след по-големия си брат, който я остави да спи.

— Гадняр! — промърмори. — Никак не го обичам, змия!

Пак се размисли, както винаги досега. Той за какъв се смяташе? Като е по-голям брат, да не е Аллах я! Тя пък, напук на него, щеше да излезе на улицата, да облече нещо тесничко и късичко и подскачайки, да се смее на момчетата. Да, щеше да се смее, да се смее, хайде да видим! Какво ли ще постигне със смеха си? Кои бяха момчетата в това забутано градче? Нито едно от тях не беше нито Ерол Флин, нито Кларк Гейбъл, нито Ален Делон. Дори Айхан Ъшък не беше. Пък и да беше, какво от това? Тя щеше да отиде в Истанбул. Разбира се, че ще отиде, никой, ама никой нямаше да я спре. Колко месеца останаха, докато навърши осемнадесет? След това — здравей, Истанбул!

След като брат й отиде на работа, майка й влезе в стаята и тя я попита:

— Той ли те разплака?

За да не хвърли вина върху сина си, както и върху дъщеря си, жената отговори:

— Не, защо да ме разплаква?

— Тогава защо плачеш?

— Ами призля ми…

Когато майка й се върна при прането, тя отново си легна, без да се нуждае, от каквито и да е завивки, изтегна се по гръб на леглото — с голи крака под заметнатите поли — и заспа.

2.

Натоварена с увитото в мръсен чаршаф пране, цялата плувнала в пот под жупела на високо издигналото се слънце, тя бавно вървеше към къщи. Вдясно и вляво — кооперации. Ще не ще, се сети за кооперациите, оттам — за богаташките конаци преди тях, за празните места, за хвърляните карти, за мъжа си. Изчезваше за дни, седмици, месеци, а после в един прекрасен ден се появяваше с пазва и ръце, пълни с подаръци.

— Сложи това на софрата, жено!

Софрата вече е сложена. Наредила е пред него кана с вода, чиния с туршия, пастърма в малки чинийки, леблебия. Той щеше да й даде месото, което е донесъл в изобилие, щеше да изсипе върху масата плодове. Ябълки, портокали, банани, сладки лимони…

Децата, разбира се, щяха да бъдат до него… И особено дъщеря му. Той или щеше да я сложи на коленете си, или да я подхвърля във въздуха и да й се радва: „Моята красива дъщеря, моята хитруша!“

Перачката Айше не можеше да забрави и цигарите на мъжа си. От деня, в който се ожениха, до деня, в който овдовя, тя не беше видяла цигарата да слезе от устата му. Дори нощем, дори посред нощ, когато и да се събудеше, щеше да види мъжа си да пуши замислено. Пък и пиенето му… А кажеше ли понякога заради цигарите и пиенето: „Не смучи толкова бе, човек, ще се затриеш!“, мъжът й отвръщаше безгрижно: „Е, ще поживея още малко, нали!“

Въздъхна. Наистина — да не би да приличаше на умиращ човек? Нямаше още не петдесет, четиридесет и пет не беше навършил. Пак се беше върнал с пълна пазва подаръци, пак беше почнал да подхвърля Нуран във въздуха: „Красивата ми дъщеря, хитрушата ми!“.

После беше седнал пред питието си. На разсъмване, когато се събуди и видя мъжа си да се валя на земята… Не, не искаше да мисли за това, да си го представя. Страхуваше се от този спомен. Мъжът й — лилав, бялото на очите му — пожълтяло… Като че ли го вижда!

Както винаги, когато си спомняше това, тя ускоряваше крачки. Като че ли искаше да избяга, да се спаси от видението. Докато бързаше в жълтата дневна жега, още повече се изпоти. Не обичаше потта. Хладната пот, която ставаше все по-студена, докато по кожата й плъзваше студ. Тази студена пот я стъписваше!

Изведнъж един автомобил до нея: „Бипбииип!“

Изплашена спря, занарежда молитва.

— Здравей, майко!

— Божичко, Решат, ти ли си?

Беше шофьорът на предприемача, при когото работеше синът й. Сресаната му с брилянтин коса лъщеше.

— Кой друг може да бъде, майчице?

— Аз откъде да знам?

— Качвай се, да те закарам!

Спомни си думите на дъщеря си: „Така нервно гледа човека, че…“ Пък и такива работи се говореха за него и за палавата жена на предприемача. Говореха се я, и не само това. Беше прекрасен младеж, към която и мома или жена да посегнеше, ръката му празна не оставаше!

— Хайде, майко, скачай вътре!

Най-напред напъха мръсното пране през вратата, която лъщящият шофьор отвори, а после влезе и притегли вратата. Ооох, и такова имало по света! Тези богаташи наистина знаят да си угаждат!

— Аллах ли те прати в тази горещина, Решат?

Решат, хитрецът му с хитрец, беше спрял не заради нея, не и заради сина й, който му беше приятел, а само заради дъщеря й.

— Аллах ме изпрати, майко — отвърна.

— Благодаря ти, чедо. Потънала съм в кървава пот.

— Ще потънеш естествено. Не спираш ни лете, ни зиме. Само не знам къде криеш спечелените пари!

Засмя се:

— Гърне пълня, гърне. Ще строя апартамент. За слава на държавата. Ще го нарека Апартамент на перачката Айше.

— Дай боже да стане един ден…

През лицето на възрастната жена мина сива, тревожна сянка.

— Ах, сине… С „дай боже“ и с „браво“ не става. Погледни тези мазоли по дланите ми. Нощно време не мога да спя от болки. Легна ли си вечер в леглото, цялото ми тяло боли като пребито. На тази възраст, лесно ли е? По-рано бях млада, издръжлива. Преди вместо тези пусти опустели кооперации имаше богаташки конаци, от които един през друг идваха да ми се молят да им пера!

Решат попита, колкото да се намира на приказка:

— После?

— После ето така. Виж, за бога, тези сгради. Наредени като сандъци, грозни. И собствениците им — грозни като тях.

— На тебе пък какво ти пречи, че са грозни?

— Как какво ми пречи, синко? Във всеки от тях има по няколко перални машини. За нула време изпират мръсните дрехи. Перат ги, но те могат ли да станат като изпраните в леген от човешка ръка?

— Майко Айше, душицо, и ти се сдобий с пералня и туйто. Кой ще разбере, че е прано на машина? После, на тебе така ти се струва… Няма никаква разлика между изпраното на ръка и от машина.

Въздъхна:

— Вярно, вярно, аз откъде да знам?

— Много е просто: обзаведи се с няколко перални, направи фирма за пране — и готово!

— Пари, откъде пари?

— Дават на изплащане… Както се казва, поразмърдай мозъка си и си напълни кесията!

Перачката Айше поклати глава:

— Вярно. Ако времето не ти приляга, ти ще се нагодиш към времето!

— Точно така!

— Да, така е, но пак трябват пари. Пари няма — и ръцете, и шепите са празни. Дъщерята порасна. Иска дрехи, иска тоалети. Може ли сирачето ми да се чувства по-долу от връстниците си?

Решат вътрешно се оживи, защото беше спомената Нуран. „Сираче — каза си, — сираче, а? Не сираче, а вкусна хапка. Красивото сираче ще падне ли на земята? Пък и да падне, ще остане ли там?“

Попита:

— Къде е тя сега?

— Кой?

— Дъщеря ти.

Сърцето на възрастната жена подскочи. Да не би да искаше да отиде у тях? Беше много привлекателен, беше умен, но откъдето и да го погледнеш — шофьорче. Нуран не е момиче за шофьор, тя е достойна за господата. Красотата, привлекателността не хранят. Най-напред солидна врата, а после — както искаш, според желанието си… живей. Не можа да го каже, защото оженеше ли се дъщеря й толкова млада, нямаше да се отърве от отбор простаци, подхвърлящи всеки ден зад гърба й предложения да живее и с друг, освен с мъжа си.

Отговори на Решат с малко закъснение:

— Нуран ли? Няма я вкъщи.

— Къде е?

— Не зная. Отиде при една приятелка…

Не беше отишла при никаква приятелка, беше си вкъщи. Изтегнала се на леглото си, тя премисляше разказите на своите приятелки от института и на големия си брат за Истанбул. Сънените й очи не забелязваха нищо друго. Всеки, почти всеки беше ходил в Истанбул, града, който тя виждаше от време на време във филмите и по-често — в списанията и вестниците.

Въздъхна с омраза.

Ако не махне от главата си този свой по-голям брат, няма да може да замине. Да не беше брат й, сега… Майка й, откъдето и да го погледнеш, беше възрастна жена. Щеше да се метне във влака и ето ти го Истанбул. Какво щеше да стане? По лош път ли щеше да тръгне, по думите на майка й? Защо да пропада? Да не би Истанбул да е пущинак? Точно обратното, Истанбул е голям, изискан град. Само там красотата й ще бъде оценена. В края на краищата не е ли най-високото постижение на всяко момиче да си намери съпруг? Е, и тя там ще си избере по сърце някой фин, богат, познаващ живота съпруг.

Обърна се от едната на другата страна.

Преди време шофьорът Решат, който работеше в една и съща фирма с брат й, й беше казал: „С тази красота можеш да станеш филмова артистка!“. Не беше ли прав? Беше гледала от време на време по кината, в които ходеше тайно от брат си, филмовите артистки. Да не са случайно по-красиви от нея? Никак даже. Батко й Решат бе казал: „Ти си по-красива от тях, кълна се в честта си…“ Да, беше го казал. Нямаше да я лъже. Разбира се, че беше по-красива от тях. Знаеше го. Но по-важното беше, че и батко й Решат никак не бе лош!

През последните дни често мислеше за това. И всеки път, когато мислеше, се вълнуваше, искаше й се младият човек много, страшно много да я хвали.

Очите й бяха съвсем натежали. С батко си Решат в ума, тя се унесе. Ноздрите на малкото й носле потрепваха, спеше толкова сладко.

И засънува сън. Беше в Истанбул — такъв, какъвто го познаваше от филмите, вестниците и списанията. Беше извън себе си. Как успя да стигне дотук? Като че ли се беше качила в колата на батко си Решат, той я беше докарал и сега вървеше до нея. „Нуран!“

„Моля?“

„Защо се разхождаш тук?“

„А… вие не ме ли докарахте?“

„Неее.“

„Добре, а вие защо се разхождате?“

„Нашият шеф премести работата си тук, та…“

Уплашена:

„Брат ми?“

„И брат ти…“

„Майка ми?“

„И майка ти.“

„Значи всички заедно дойдохме в Истанбул?“

„Разбира се. Качи се в колата!“

Нуран се качи. Батко й Решат караше бързо шефската кола, край нея сякаш прелитаха Бейоглу, който от време на време беше виждала в турските филми, трамваят, автобусите, такситата, пресичащите се една с друга асфалтирани улици, големите магазини, чиито витрини бяха отрупани със стоки. Как стана? Как майка й и брат й са успели да дойдат в Истанбул, без да й кажат? Въобще не си спомняше да са пътували заедно. Или тя е избягала, а майка й и брат й са дошли да я търсят?

Развълнувано каза:

„Батко Решат?“

„Скъпа?“

„Ааа…“

„Защо?“

„Аз ваша скъпа ли съм?“

„Не може ли да си?“

„Не мога, разбира се!“

„Защо?“

„Вие сте мой…“

„Да?“

„Вие сте ми като по-голям брат!“

„Не съм, не съм, Нуран. Не съм като твой по-голям брат и не искам да бъда. Искам да съм ти любим. Забрави ли как те погледнах, как се развълнувах, щом те видях? Стани моя, стани ми любима! Познавам някои режисьори. Само аз мога да те направя звезда, Нуран, моя миличка Нуран!“

Ръка, голяма мъжка ръка… Той протяга тази голяма ръка, хваща я за китките, притегля я. Влизат в един асансьор.

Ръката на Решат натиска копче. Асансьорът се издига с бучене. После коридор, безмълвна тежка сивота. Вървят, стъпвайки на пръсти. Изведнъж тя се намира в силните ръце на Решат: „Батко Решат!“

„Не ми казвай батко!“

„Добре, но къде ме водиш?“

„Не стана ли моя жена? Не искаш ли да бъдеш?“

„Батко Решат, страхувам се!“

„От кого?“

„Не зная…“

„Не се страхувай от никого. Ти си моя, ще станеш моя!“

Голямата бяла ръка на Решат завърта дръжката на една врата. Пълна със слънце стая. В единия й край — широко легло. Ръката на Решат бързо бута вратата. После леглото. Тя се намира там. До нея е Решат. Кога се съблече? Добре де, но тя не иска, брат й, майка й… Ако брат й чуе? Ако се скара с Решат? Не иска, не иска, не иска!

Спряла пред вратата с бохчата мръсно пране, перачката Айше гледаше дъщеря си как размахва ръце: „Не искам, не искам, не искам!“ Тъничката бяла завивка смъкната на земята, полите й заметнати, краката й… Стори й се странно. Какво му стана на това момиче? Сънуваше ли? Най-вероятно. Престана да се учудва. Дори се усмихна. Беше точно времето за такива сънища. Кое момиче не ги сънува? Преди години, остави преди години; дори сега, въпреки умората, въпреки напредналата си възраст, тя не сънуваше ли от време на време своя картоиграч?

Оставяйки бохчата с мръсно бельо настрана, тя влезе вътре. Вдигна падналата на земята бяла завивка, покри голите крака на дъщеря си. Добре че бе отпратила Решат. Ами ако не се беше усетила и не беше казала: „Отиде при приятелка“, ако момчето влезеше и видеше тази голота?

Точно тогава Нуран се събуди. Беше изпотена. Погледна майка си унесено и после каза:

— Върна ли се?

— Върнах се, чедо.

Надигна се от леглото и седна:

— Кажи: „Дай боже, дано да е за добро!“

Възрастната жена, която беше свикнала с безкрайните, несекващи сънища на дъщеря си, изрече:

— Дай боже да е за добро. Сънува ли?

Без да разкаже цялата истина за съня с Решат, дъщеря й със зачервени бузи мина към другите неща:

— Бяхме в Истанбул. На улица „Йешилчам“. Щом режисьорите ме видяха — и готово!

Гледаше внимателно лицето на майка си. То беше смръщено, както винаги, когато не харесваше нещо. Забелязвайки го, каза:

— Пак ли започваш?

Айше попита:

— Какво?

— Не позволяваш дори насън да бъда филмова артистка.

Жената не погледна дъщеря си, за която знаеше, че е ядосана до плач, и започна да отделя прането. Това момиче нямаше да стане човек и да си събере ума в главата, това си е. Умът му все в палячовски работи. Поне онзи лудият, дето се казва Решат, да не беше й наговорил преди малко разни неща за дъщеря й. Много била хубава, не знам си на кого от гяурите приличала, ако отидела в Истанбул, щели веднага да я изберат… Такива неща, които дъщеря й и без това искаше. Защо са казали, че оставиш ли едно момиче да прави каквото си поиска, то ще стигне я до тъпанджията, я до зурнаджията? Момичетата, които оставят нормалните хора и стигат до тъпанджия или зурнаджия, най-вероятно са същите палячовци като тях.

Въпреки че чу нервно изречените думи на дъщеря си, жената не ги разбра и докато разпределяше мръсните дрехи, мислеше за опасностите, които заплашват дъщеря й, или ще се струпат на главата й, и най-голямата от тях — Решат… Дори той да не идва често у тях, нали дъщеря й излиза на улицата, често се отбива в канцеларията, в която работи брат й. Даже и да не се отбиваше, Решат, след като си го беше наумил, щеше да причаква дъщеря й на пътя, щеше да бърбори и между другото да отвори дума за красотата й, а оттам — лесно да вмъкне и работата й като артистка.

Както през повечето нощи, и през тази сънува дъщеря си. Този Решат бе изскочил отнякъде, бе хванал дъщеря й за китките и я беше отвлякъл. Перачката Айше хукна след тях. Дъщеря й и Решат бягаха, тя ги гонеше. Езикът и небцето й бяха пресъхнали. Викаше, молеше се — не й обръщаха внимание. После те се бяха качили на такси. Тя — на друго. В предното бяха Решат с дъщеря й, а в задното тя самата се качи… Добре де, ама как стана така? Как можеше Решат да бъде и на кормилото на задното?

Развълнува се.

„Решат — бе казала, — чедо Решат!“

Без да я погледне, той отговори:

„Заповядай, майко!“

„Защо не ме гледаш в лицето, чедо? Ти не си ли Решат?“

„Решат съм.“

„Обърни се да видя…“

Беше се обърнал. Не беше Решат. Хем беше той, хем не беше.

„Ти, чедо, не си Решат!“

„Решат съм, майко…“

„Ами лицето ти?“

„Дадох го на човека отпред. Представяйки се за Решат, той отвлече дъщеря ти. Истинският Решат съм аз, а той, за да отвлече дъщеря ти, насила ми взе лицето.“

„Олеле божичко! Решат, чедо, ще ти се принеса в жертва. Спаси детето ми от ръцете на онзи човек!“

„Ще го спася, но при едно условие: ще дадеш дъщеря си на мен!“

„Ако не ти я дам?“

„Ако не ми я дадеш, няма да я спася. Онзи ще завлече дъщеря ти, ще я съблече, ще я накара да танцува съвсем гола. Дъщеря ти ще пропадне. Ще направят от нея развратница.“

Искаше да извика, да изскочи от колата на Решат. Не можа да изскочи, да извика — също. И точно тогава се събуди, цялата в пот!

Беше нощ. Стана да погледне дали дъщеря й си е в леглото. Слава богу, спеше на мястото си. Сърцето й се разтупа бързо. Беше си вкъщи, но какво показваше този сън? Знаеше, че сънищата не са празна работа, че не идват току-така. Тогава и сънят, който сънува, не ще да е напразен. Значи в главата на дъщеря й се въртят разни неща.

Седна на леглото си, обхвана глава с длани и потъна в черни мисли. Дъщеря й, единствената й дъщеря, чедото й… да не би тайно от нея да върти някакви любовни игри? С приятеля на сина й ли, с Решат — шофьора на шефа, при когото работеше Ихсан? И защо не? Не знаеше ли що за стока беше този Решат? С почти всички красиви момичета от града… Какво не й беше разказала Нуран! Той не ходеше ли с дъщерите на прокурора, на съдията, на аптекаря, на адвоката? И преди всичко — със съпругата на възрастния предприемач, при когото работеше, чийто хляб ядеше… Това го беше чула от сина си. Една вечер Ихсан й го беше разказал с гняв. Ядосваше се. Там, където си вади хляба, човек не трябва да мами!

Погледна към земята, където спеше синът й — при леглото на сестра си, като че ли щеше да види нещо в тъмнината. Колко умен, колко стабилен младеж беше! Един ден беше отишла при шефа му и възрастният човек бе похвалил сина й: „Аллах да го пази, госпожо Айше! Честно казано, той е чудесно момче. В днешно време не се намира лесно толкова умен и честен младеж като него, който мисли да прави къща. Колкото и да е трудно, той иска да построи малка къщичка с две стаи, за да ви спаси от къщата под наем и от общите дворове. Дай боже, и това ще стане. Аз ще му помогна…“

И синът й беше доволен. „Работа точно за мен! — казваше. — Седна ли до масата, отворя ли пред себе си тефтерите, започна ли да работя, светът изчезва. Също и докато пробивам картите на строителните работници. Знаеш ли, мамо, ако някой ден той не ме изостави, аз няма да се разделя с този човек!“

Умен беше синът й, наистина умен. Да можеше и дъщеря й да прилича на батко си!

3.

С железен перфоратор и с пожълтяла тетрадка в ръце, с жълт молив зад ухото, Ихсан отиваше да проверява работниците по бетона. Преди малко беше проверил зидарите и беше записал имената и номерата им в тетрадката.

Бетонджиите бяха пръснати из голямата пететажна сграда. Постройката в покрайнините на града се извисяваше като черна планина към синьото небе, на което светеше заслепяващото очите слънце. Когато и да погледнеше сградата отдалеч, тя му напомняше стръмен планински склон, очертан върху синята бездна на земята. Проверяваше работниците от най-долния към най-горния етаж и погледнеше ли оттам града и околността, главата му се замайваше. Като дете се беше качвал на минаре. От високо градът и районът му изглеждаха странно, завиваше му се свят, започваше да му се гади. Сега, вече голям човек, щом погледнеше от петия етаж, се чувстваше по същия начин.

Както всеки ден, започна работа от приземния етаж.

Първи, втори, трети етаж.

Ама сънят на майка му… „Това не е току-така, синко! — му беше казала сутринта. — Знам, че сънищата не са празна работа. Толкова много светци и пророци са минали и заминали. Те ли не са знаели, че сънищата нещо показват? В това отвличане на Нуран има нещо!“

Сънищата може и да не са празна работа, но Решат, коцкарят Решат, отраканият Решат, който получаваше каквото поиска от всяка задиряна жена, той ли щеше да се захване със сестра му… Да се закача — както и да е, ама да я отвлече с измама в Истанбул?

Стигна до петия етаж. Въпреки че беше решил да не поглежда надолу, не се стърпя и погледна. Главата му пак се замая, стомахът му се обърна. Мислеше си за Решат.

Освен дъщерите на нотариус, адвокат, съдия, аптекар и други като тях, беше мамил и тълпи от заплеснати по киното жени. Нямаше съмнение, че беше привлекателен, но повечето от тях се подмамваха най-вече от колата му. Чарът му беше първият капан, колата — вторият. Откъде празноглави жени като тях можеха да знаят, че колата не е негова?

След като перфорира картите на бетонджиите от петия етаж и ги записа в пожълтялата тетрадка, той започна полека да слиза.

Майка му беше преценила Решат много погрешно; той нямаше да погледне Нуран с лоши очи. Обичаше го като брат. До такава степен, че му разказваше как жената на предприемача, при когото работеха, идвала нощем в стаята му, а той го упрекваше: „Тя може и да няма срама, но ти трябва да се сдържаш, да не посягаш към жената на човека, чийто хляб ядеш!“

Излезе от сградата, запали цигара. Точно насреща беше барачката на лавката, в която работеше сладкодумният, усмихнат Мемед Уста. Преди той се занимаваше с дърводелство. По-късно се примоли на шефа и се захвана с тази лавка. Не можеше да се каже, че беше стар, но твърдеше: „Не мога да работя. Вече не ми останаха сили. Сърцето ме стяга и нощем като че ли политам, умирам! Не за друго, но ме е страх да не оставя чедото си сираче!“

Когато един ден разказал това на възрастния шеф, човекът го съжалил и му разрешил да се занимава с лавката.

Мемед Уста, който много приличаше на едър картоф, излезе на вратата на дюкяна и щом зърна Ихсан да пуши, му подвикна:

— Ехеехееей… Виж го ти него, юнака му с юнак!

Смеейки се, Ихсан го доближи. Мъжът имаше голяма глава с окапала на темето коса. Беше на тридесет и пет, но спокойно можеше да мине и за четиридесет — четиридесет и пет годишен.

— Вместо да пушиш там, да беше влязъл в дюкяна!

— Щях да дойда — каза Ихсан.

— Какво има, защо изглеждаш умислен?

— Нищо — отвърна Ихсан с въздишка.

— Без хич не е. Има нещо!

— Нощес майка ми сънувала нещо, та…

— То се знае, свързано с Нуран, нали?

— Кого другиго сънува майка ми?

— Снощи бяхме с Решат. Подпитах го, а той се засмя.

Ихсан стана неспокоен:

— И какво?

— Не бе, джанъм, не е такъв човек. Каза ми: „Имам много такива като Нуран. Нима съм чак такъв безчестник, че да гледам похотливо сестрата на най-близкия си приятел?“

Ихсан се успокои:

— Разбира се, знаех си. Вярно, женкар е, шмекер е, не са му чисти работите, но чак да посегне към сестрата на най-добрия си приятел…

Мемед Уста го хвана за ръка и го дръпна в дюкяна:

— Остави това, ами ела да видиш какво ще ти покажа…

Влязоха в бараката, построена с обикновени дъски, шперплат и на места — с ръждясали тенекии. Няколко реда дълги дъсчени скамейки, дървени табуретки, повечко стърготини… Малко кантарче, висящи от тавана връзки суджук, бяло сирене, тахан халва, черни маслини, туршия в буркани, по рафтовете — хартия за писма, пликове, моливи, тетрадки, дори буквари, няколко вида плоскости, кръгли огледала… Ихсан се приближи до дъсчената скамейка.

Мемед Уста с детинска радост отиде до чекмеджето и донесе един дебел плик. Току-що беше пристигнало писмо. Извади от него направена при амбулантен фотограф снимка и със светнали очи я подаде на Ихсан:

— Отишла да целуне ръка на чичо си!

Беше снимка на дъщеря му Айше в цял ръст. Едно полуградско — полуселско дете. С кошница в ръка, в кошницата — ябълки и круши. На краката — изпратени от татко му обувки, каквито носят градските деца, облечено в плетена вълнена дрешка като на гражданчетата. Затова пък от погледа му струеше приветливостта на дете от село, по-точно — от планинско село.

Всъщност Мемед Уста беше гражданин. Преди години, докато отбивал военната си служба в малко планинско градче, той се запознал и оженил за бяла, красива и жизнерадостна селска мома и след уволнението си останал там. Момичето имаше тълпи от чичовци, вуйчовци, лели и баби и всички бяха сладкодумни, усмихнати и най-вече — здрави хора. Те обясняваха, хвалейки се, че коренът им бил юрушки. Говореха много, шумно, но не хвърляха думите си на вятъра. И жена му беше като тях. Докато служел войник, тя, с котленце масло в ръка, тръгнала да слиза съвсем сама към града. Мемед Уста вървял след нея.

Следвал я чак до ливадите. Момичето разбрало, спряло се и с пламнали бузи, смеейки се, попитало:

„Какво има, господин войник? Защо вървиш след мен?“ Войникът Мемиш приближил нерешително:

„Не знаеш ли защо ерген човек върви след красиво момиче?“ „Знам, господин войник, знам, ергенлъкът е трудно нещо, но и да разбирам какво те мъчи, не мога да ти помогна!…“

„Защо?“

„Аз не съм от онези, които ти търсиш!“

„Откъде знаеш аз каква търся?“

„Как да не знам? Ти търсиш някоя разпътна хубавица, някаква лека жена. Един ден ще разпръснеш вонята си и ще изчезнеш. Аз съм девица, любезни ми господин войник!“

Мемед много харесал прямотата на момичето.

„Ами ако не търся развратница? Ако не изчезна, след като съм си разпръснал вонята?“

„Значи имаш намерение да се жениш? Ако е така, кажи си го направо. Тогава ще сложа друг вид преграда!“

„Каква?“

„Аз съм тюркменско момиче, от юруците съм. Не гледай, че говоря така. Ние днес сме тук, утре — там. По планините… по върховете. Не ще успееш да нагодиш крачка към нашия ход. Ти си гражданин, бързо ще се измориш, ще изостанеш…“

Накратко, Мемед Уста се привързал към момичето, с което най-напред започнал да се занася на шега, работата станала сериозна, срещнал се с възрастните й роднини, разговаряли…

Имал добър занаят като дърводелството. А старите си били наумили да си построят къща някъде из баирите, които обикаляли, по склоновете на издигащите се към небето сини планини, да се откажат от чергарството и да заживеят на едно място. Пък и Мемед Уста имал и някой друг грош. И така — сватба, след това — къща… С помощта на братовчедите, вуйчовците, дори бабите и дядовците, бързичко спретнал къща и когато зимата наближила, вече се бил нанесъл в нея и слушал сладките приказки на старците, които пушели лулите си край огнището.

Щом през дъждовните вечери, на чаша вино от Мармарския монопол, Мемед Уста отвореше дума за всичко това, у Ихсан се събуждаше копнеж. Веднъж, не можал да се стърпи, беше попитал:

— Ей, Мемед Уста! Ти случайно балдъза нямаш ли?

Нямаше, нямаше за съжаление. Ако имаше, за нула време щеше да уреди Ихсан, ама не!

Погледна с наслада фотографията на момичето. Винаги беше така. Колкото и да му се стягаше сърцето, получеше ли от село писмо, щеше да започне да празнува, да разпуска. Щеше да пее, да пие вино, да се смее високо и да се закача с Ихсан:

— Аз балдъза нямам, но женитбата е хубаво нещо, Ихсан!

Свали фотографията. Очите му се смееха:

— Нима има нещо по-хубаво от женитбата? Ето ти братски съвет от мен: не губи време, веднага се ожени, създай си семейство! А пък ако се сдобиеш като мен и с едно чедо…

По лицето на Ихсан като че ли премина сянка на безизходица. Разбира се, и той искаше да се ожени, да си създаде семейство. Да се връща вечер при детето си, носейки му ако не друго, то поне малко шоколадче, да го посрещат на външната врата, да вечерят, приказвайки си весело, след вечеря да се изтегне, да поиграе с детето си…

Въздъхна.

Мемед Уста попита:

— Какво има?

Отново въздъхна и после промърмори:

— Хубаво би било…

„Хубаво“ беше казал, но как да обясни, че най-голямата пречка за неговото задомяване бяха майка му перачката и сестра му? Докато не спаси от чужди пранета и взети под наем чужди къщи майка си, чиято коса побеля над легена е мръсно ергенско бельо, за да не усетят децата й липсата на баща след неговата смърт, докато не подготви чеиза на сестра си и не я пусне да излети от гнездото, как можеше да мисли за себе си? Майка му като че ли гледаше в душата му… Много добре знаеше колко силно го обича, как не иска той да се мъчи.

Мемед Уста го потупа по рамото:

— Пак потъна в дълбокото…

Все едно че се събуди.

— Потънах — каза. — Възможно ли е да не потъна?

— Защо?

— Докато не пусна Нуран да излети от гнездото, не мога да мисля за себе си.

— Вярно — каза Мемед Уста. — Вярно, искаш ли да гаврътнем по шишенце?

Ихсан се изправи:

— Остави. Довечера ще го направим. Ако пия през деня, главата ми тежи.

— Добре тогава.

— Хайде довиждане.

— Довиждане.

И отново с перфоратора и с жълтата тетрадка в ръце, с молив зад ухото, отиде при изкопвачите, които много го обичаха. Дадоха картите си, перфорира ги и след като ги отметна в тетрадката, приключи с контролните си задължения за деня и се върна в канцеларията.

Шофьорът Решат беше там и пушеше до масата на Ихсан.

— Как си, Казанова?

Отдалечи се от масата. Това прозвище Казанова харесваше на Решат. Намираше в него някакъв вид мъжественост, признание за привлекателност, придаваща в собствените му очи превъзходство над другите мъже.

— Хайде стига с този Казанова — каза.

Ихсан остави настрана перфоратора и тетрадката и се приближи.

— Защо?

— Няма да е лошо малко да дръпнеш юздите на тази твоя сестра!

Вниманието на Ихсан изведнъж се изостри:

— Какво има? Какво е станало?

— Нищо не е станало, но нека не обикаля толкова много по улиците. Пълно е с онези песове, гимназистите. Ще я съблазнят, знам аз. Ако поискат, и седемдесетгодишната ми баба могат да съблазнят.

Това заличи и най-малкото съмнение, което беше останало у Ихсан към Решат. Беше го заобичал повече от всякога.

— Прав си — каза. — Ако зависеше от мен, нямаше да я пускам да излиза от къщи, но виждаш ли майка ми? Ако момичето бъде прелъстено, това ще стане заради нейната подкрепа. Аз кажа ли нещо, тя веднага застава между нас!

— Жените са снизходителни към дъщерите си и…

— И това не води до нищо хубаво!

— Вярно.

— Да не би да си я видял да говори с някого?

— Не бе. Не съм видял такова нещо, но минаваше през пазара, а там цяла тълпа от най-разюзданите гимназисти подхвърляха някакво си „мис Мерилин“…

— Тя какво правеше?

— Момичето нищо не правеше. Нищо, но нали знаеш, лигльовците и мъртъв ще разсмеят!

Така е било, разбира се. А той си помисли, че е видял момичето да говори с някого или да скита някъде. За да прекъсне този разговор, каза:

— Довечера сме канени при Мемед Уста.

Решат се засмя:

— Писмо ли е получил от село?

— И писмо, и снимка на дъщеря си…

— Хубаво. Сигурно подскача от радост…

— И още как.

— Чудесно. Тогава хубавичко ще направим главите.

Когато възрастният предприемач влезе, те млъкнаха и почтително се изправиха. Той беше много над шестдесетте. Мургав, съсухрен, напомнящ на маша, висок и слаб човек. Свали черната си шапка и любезно поздрави Ихсан и шофьора Решат.

— Здравейте, деца!

— Здравейте, господине!

И Решат каза: „Здравейте“.

Каза го, но поздравът му бе пълен с лицемерие и коварство и той насмешливо побутна Ихсан с лакът. Ихсан не даде вид, че е разбрал. В това леко побутване се усещаше желанието на Решат да покаже пренебрежение към човека, чиято жена делеше с него, да разгласи това, да се похвали. Все така… Хем ядеше хляба му, хем правеше всичко възможно да го злепостави тук и там.

Възрастният предприемач беше влязъл в стаята си, преградена с матово стъкло. Извика:

— Ихсан!

Отърсвайки се от мислите си за безнравственото поведение на Решат, Ихсан изтича:

— Заповядайте, господине!

Спря почтително пред голямата, тежка орехова маса на шефа си. Мургавият съсухрен мъж седеше пред нея с лековатост, която никак не подхождаше на такава тежка маса. Готвеше се да отвори един плик и не поглеждаше Ихсан. Все още не знаеше откъде да започне и стараейки се да реши, въртеше и въртеше плика в ръцете си. После каза:

— Можем да смятаме, че взехме работата по строежа на пътя.

Изведнъж като че ли пролет пукна в сърцето на Ихсан. Нима шефът му, след проточилата се с месеци борба, най-после се беше докопал до работата по строежа на пътя от Средния Анадол към Изтока?

Вземането на тази работа означаваше, че Ихсан щеше да стане контрольор и помощник на счетоводителя от името на фирмата, щеше да пази интересите на своя шеф пред партньорите му и да го уведомява, ако те почнат да въртят някакви номера. Заради това щеше да получава двойни надници, премии и бакшиши, което пък означаваше, че ще може да осъществи лелеяната си от години мечта да построи къщичка и да отърве майка си и сестра си от живота по чужди къщи.

Погледна шефа си с пламтящи очи:

— Така ли, господине? Хайде да е на добър час!

— Благодаря. Само че ти знаеш, много сме говорили с теб за това и по-рано… Ти ще отидеш там, ще бъдеш моите очи, с които да виждам оттук, моите уши, с които да чувам оттук, а ако трябва — и моят език, с който ще говоря.

— Вие заповядвате — каза.

— Двойни надници, премии… Не мисли за прехраната на майка си и на сестра си, които оставяш тук. Всяка седмица ще им изпращам по Решат достатъчно пари. А ти прегърни работата с четири ръце и защитавай там моите интереси.

Извън себе си от радост, Ихсан каза развълнувано:

— Можете да бъдете сигурен.

Човекът дълго търси нещо по чекмеджетата си и след като го намери, тежко стана от масата и тръгна да излиза от канцеларията с черната си шапка в ръка. Тогава Решат го попита:

— Трябва ли ви колата, господине?

— Не! — отговори му рязко.

За Решат това беше добре дошло. Отново направи жест с ръка, с който искаше да каже: „Върви на майната си!“, и седна на стола. Беше чул разговора между предприемача и Ихсан. И без това знаеше. Разбра, че шефът му е спечелил работата по строежа на пътя от разюзданата му жена — много по-млада от него, но всъщност наближаваща четиридесетте.

Похвали се:

— Вчера чух това от жена му. Е, как е, доволен ли си?

— И още как! — отговори Ихсан със светнали очи. — Двойни надници, ядене и пиене оттам, а?

— Оттам. После каза да не мислиш за издръжката на майка си и сестра си.

Браво на него!

Не слушаше Решат. Не след много време, най-много след пет-шест месеца, щеше да купи на сестра си крачна шевна машина, а освен това щеше да успее да построи върху парцела на майка си малка къщичка с две стаи и кухня.

Погледът му се спря на голямата карта на Турция върху отсрещната стена.

— Ако строежът продължи една-две години!

— Сигурно ще продължи.

— И аз го искам. На тръгване ще си взема много романи. Знаеш ли, страшно обичам планинските върхове. Особено надвечер, когато тъмночервеното слънце залязва зад планините. В такова време човек да има до себе си обичан приятел, с когото заедно да гледат залеза. А?

— Не знам.

— Ти не знаеш, но аз обичам. Само не знам дали по върховете може да се намери ракия. Какво ще кажеш?

Решат се засмя.

— Някой път така се вдетиняваш, че… — каза. — Дали щяло да се намери ракия по върховете! Да кажем, че не се намери. За какво са камионите на компанията? Пробуташ ли жълти стотинки на шофьора — готово!

— Вярно.

— Но мен това не ме привлича, казвам ти…

— Защо?

— Аз от града не се отделям. Каквото има, то е в града. Градската жена е непостоянна, митка по Божия свят, Аллах е милостив!

Ихсан се възползва и запрати отдавна приготвения камък към мястото му:

— Да не беше този твой лош нрав, иначе си добро момче, но каква полза…

— Защо да съм с лош нрав, приятелю? — Стана от стола си и продължи: — Шефът днес е зает в областната управа. Колата е на разположение на покорния ти слуга. Ще завъртим кормилото например към аптекарската щерка Айтен и после — здравейте, лозя и градини!

Щом се сети за дъщерята на аптекаря Айтен, потрепери. Бяла, хубавка, закръглена, разговорлива, жизнерадостна. Днес ще отиде с нея, а утре, вече отегчен от бялата хубавица, ще отиде при тъпичката мургава адвокатска дъщеря, която, вместо да бърбори, предпочиташе да слуша романтични излияния. Отегчи ли се и от нея, ще се огледа, ще запее песничката „Ой, дебеланке, дебеланке!“ и ще се сети за дебеличката руса по-голяма дъщеря на съдията.

Известно време поспориха на тема женкарство. Според шофьора, мъжът трябва като пчела да събира мед от различни цветя. Да се ожениш, да свиеш собствено гнездо — значи да завъдиш цяла тумба пищящи деца, с несвършващи ядове за обувките и дрехите им!…

— Аз дойдох на този свят, за да живея, приятелю! Ще обикалям от цвят на цвят, докато излиза сок, докато не стигна до положение да не ставам за работа!

— Какво ще правиш, когато крилата ти се уморят?

— Нищо…

— Ще се влачиш наоколо, нали?

— Не бе, човече, има леснина. Тогава се вдигаш, хвърляш се от стръмнината надолу — и свършено. Сега-засега крилата ми ме държат и ми позволяват да обикалям цветята, приятелю.

Известно време се препираха, докато изведнъж влезе лавкаджията Мемед Уста и двамата извикаха в един глас:

— Я гледай, какво става бе? Защо идваш така по никое време?

Приличащият на голям картоф Мемед Уста се приближи неканен до масата, извади пакет с цигари и го протегна към тях. Такъв му беше нравът. Винаги, по всяко време да черпи с цигари.

— Хайде пък вие! Прииска ми се да ви видя, пък и трябва да взема дребни неща за лавката. Е, разкажете от колко не слизате по-долу? — Обърна се към шофьора: — Е, хитрецо Решат, как е коцкарлъкът?

Решат се засмя. Ихсан се намеси:

— Остави сега коцкарлъка! Шефът е взел работата по строежа на пътя. Заминаваме.

Мемед Уста стана от мястото си и пак седна:

— Не думай бе, шурек!

— Сигурно е!

Свали каскета си и го удари по масата:

— Ела, уволнение, ела!

Това беше навик на Мемед Уста, останал от войнишката служба. Зарадва ли го нещо неочаквано, той все така удря каскета си в земята и вика: „Ела, уволнение, ела!“

Потривайки ръце, Ихсан каза:

— Лотария. Това е печалба от лотарията! Особено ако сме заедно с Мемед Уста… Ще дойдеш, нали?

— Бога ми, от шефа зависи. Каже ли „хайде“, ще дойда, че и ще подскачам.

Ихсан намигна:

— Да вземем и повечко ракия, а…

Мемед Уста се почеса по главата:

— Само болен се пита. Ракия, мезе… Кутия туршия, кутия риба, постни сарми с лозови листа… Ти не се бъркай. Аз си знам работата. Дай боже пътят да мине близо до нашето село. Мине ли покрай нашето село, ще има и кадаиф с каймак!

Докато Ихсан и Мемед Уста се унасяха в сладки мечти, влезе младеж с вид на работник.

— Господин Решат — каза, — шефът заповяда да вземеш колата и да дойдеш!

Щом чу, Решат стана от стола:

— Хайде да ми е на добър час! Излезе ми късметът…

Седна пред кормилото и плъзна блестящата кола по главната улица към областната управа. Шефът му разговаряше с някакъв човек пред общината. Когато колата спря до него, той се отдели от мъжа, с когото разговаряше, и влезе в нея. Решат попита:

— Накъде, господине?

— Към къщи — отговори шефът.

Проблясвайки, колата бързо се отдалечи. По пътя шефът попита:

— Ихсан остана ли доволен?

Завивайки наляво, Решат отговори:

— И още как!

— Да, но хем искам да го изпратя, хем не искам. Не искам, защото е много честно, много възпитано момче; не искам, защото такъв човек и тук ми трябва. Чудя се…

През главата на Решат мина мисълта за Нуран.

— Господине — каза, — ако го изпратите, ще му направите голямо добро. Знаете, че той мисли за майка си и за сестра си. Посъбере ли пари, ще купи на сестра си крачна шевна машина. После — проблемът с къщата… И на вас колко пъти го каза.

— Да, зная, така е.

— А как само се зарадва, че има възможност да замине заедно с Мемед Уста!

Блестейки на слънцето като течаща река, колата излезе от една странична улица на асфалтирания булевард. От двете му страни имаше потънали в зеленина луксозни кооперации, вили и беседки… Излегнал се удобно върху седалката на колата, господинът ги гледаше, без да ги вижда. Беше мургав, съсухрен и отгоре на всичко — възрастен човек. Погледнато от тази страна, жена му не беше щастлива, но пък, от друга страна, той беше бизнесмен, тръгнал от нулата и спечелил милиони. Допадаше му този израз: „тръгнал от нулата“. В действителност от никаква нула не беше тръгнал. По време на Гражданската война си беше отварял очите и беше натрупал пари. Къде бяха през тези години турските търговци, предприемачите и особено индустриалците? Бойното поле беше празно, можеше да се разхождаш по него с половин чехъл. И той беше влязъл в играта. Най-напред беше купил на доста ниска цена една фабрика за памук, после я продаде с печалба, направи по-голяма, продаде я с още по-голяма печалба. И така, правейки добре премислени ходове, беше вървял напред.

О, тези години, необузданите страсти на тези години!

Пари — много, чужди артисти — много, най-отбрани питиета — всичко в изобилие. Ихуаху с различни жени по цели нощи, чак до сутринта. С единия крак в Истанбул, с другия — в Измир, в Анкара. Годините бяха прелетели като вятър сред запивки с компании и красиви жени и полека-лека бяха отнесли силите му, които смяташе за неизчерпаеми.

Наближаваше петдесетте, когато бе принуден да се ожени за едно бедно, но красиво момиче. А момичето нямаше още двадесет. Беше пълна с живот, пламенна, изгаряща жена. До шестдесетата му година беше изсмукала и останалите му сили. След шестдесетте я беше разбрал що за стока е, но… късно, стрелата беше пусната от лъка, птицата — излетяла от клетката. После разните му хапове, игли, сиропи, шербети, бани…

Когато колата спря на асфалтирания булевард пред една от вилите, той се отърси от спомените, в които беше потънал. Излезе през вратата, която слезлият пъргаво шофьор му отвори.

От пикапа на жена му в дневната горещина се разнасяха звуците на буйно аржентинско танго. Той се намръщи. Подобна музика го отвращаваше. Ядосваше се на валсовете, тангата и особено на фокстрота, защото те му напомняха за отминалите сладки дни. Къде бяха тези дни сега? Беше способен да изгори днешните си милиони, само да ги върне обратно.

Тежко изкачи каменните стълби на вилата.

Тъкмо влизаше в салона и насреща — красивата му жена, облечена в пеньоар от яркочервена коприна. Нито тя, нито той искаха подобни срещи. За мъжа си тя беше „долнопробна“. А според нея той беше „ръждясал“. Да. Тя беше момиче от покрайнините на Истанбул с налъми на краката, непрекъснато одумвано. Какво да излезе от нея? Беше я видял, харесал, полудял по хубостта й и се беше оженил. Защо? За да гледа лицето й ли?

Десет години — как да е, а после? После тя започна да преследва из къщата бягащия си жалък, износен, безсилен съпруг. След това се умори, остави го на мира и започна да обикаля другаде.

Ето заради това мъжът й я наричаше „долнопробна“.

За него разводът не беше спасение. Имаше име, беше известен и уважаван. Заради жена му неговите врагове щяха да се подсмихват под мустак, щяха да си намигат при срещи. Не можеше да се разведе. Не можеше да даде на враговете си удобен случай да злорадстват. Да, шофьорът му, лошо е, безчестно е, но нали сам си го направи! Опитваше се да се самоуспокоява: „Така Аллах ме наказва за греховете ми, праща ми изкупление. Пада ми се“.

Разминаха се като непознати.

Госпожа Бедиа излезе на балкона с израз на отвращение и отбеляза: „Мръсен вмирисан дъртак! Ще си обръща сурата. Като че ли съм умряла за лицето му!“

Отдавна беше привикнала с богатството на мъжа си. Но само богатство не стигаше. Да имаше мъж, дори и беден, но да беше мъж! Много пъти, подпряла главата си с ръце, с насълзени очи мислеше за налъмените дни в старата си махала. Беше момиче с лошо име от най-порутената и най-старата от всички порутени къщи, с които крайните квартали на Истанбул изобилстваха, но с подкъсена до коленете рокличка влизаше поред при мъжете в бакалницата, в касапницата, във фурната. А какви мъже бяха те, какви младежи, какви юноши!

Имаше един широк бостан зад махалата. Ето там, там се срещаше нощем с Татар Реджеб. Той беше снажен, с големи юмруци и намръщено лице, истинско мъжко лице. Кажеше ли: „Ела!“, можеше ли да откаже? Отиваше! Дали доведеният й баща знаеше? Ако знаеше, защо не я проследяваше и притискаше? „Знае — беше й казала веднъж Мелахат. — Как няма да знае бе, момиче?“

Облягайки се на желязната ограда на балкона, тя се загледа в симпатичния шофьор. Младият човек беше забелязал, че жената го гледа, но не й обърна внимание. С парцал в ръка бършеше праха от колата.

Защо да й обръща внимание? Знаеше, че тя го харесва. Какво ти харесва! Знаеше, че жената беше луда по него. Защо? Беше млад, беше привлекателен и отгоре на всичко — все й бягаше.

Така го беше посъветвал майсторът по тези неща в родния му край: „Ти се дръж, не тичай след жените. Бягай от тях, додето можеш. После не бързай. Жените са особено племе. Ако тичаш след тях — бягат, ако бягаш, те те гонят. Вместо ти да се изморяваш, нека тя да се измори!“

И Решат беше от Истанбул. От една махала в покрайнините му. Точно както госпожата. Оттам всъщност беше започнало и приятелството им. От общата им привързаност към родния край. Бяха разказвали един на друг живота си, бяха описвали местата, в които бяха отрасли, бяха се смели на странностите им. Тези разговори много харесваха и на двамата.

— Лека работа!

Решат вдигна глава, изгледа отдолу нагоре госпожата и се развълнува от впечатляващите крака, които се подаваха изпод яркочервения пеньоар.

— Благодаря! — каза.

Наистина беше яка като бетон жена. Все още да я схрускаш. Не беше влюбен като ученик в нея, но много я харесваше.

— Не вкарвай колата в гаража!

Отново погледна, отново се развълнува. Треперейки, попита:

— Защо?

— Ще сляза към пазара.

Това му дойде добре дошло:

— Много добре…

Тъй като имаше вероятност господинът тайно да го наблюдава отнякъде, той сведе очи.

Да, не обичаше тази жена с пламенна ученическа любов. Само я искаше. От време на време, често я желаеше. А и тя, ще не ще, правеше каквото правеше и идваше. Какво значи идваше? Направо тичаше! Покорно тичаше. Знаеше, че ако каже: „Остави мъжа си, остави всичко негово и ела с мен!“, тя щеше да зареже и мъжа си, и лукса, който той й беше осигурил, щеше да остави всичко и да дотърчи по долни дрехи. Но за да може да каже това на жена или на момиче, трябваше да обича. Трябваше да обича като луд. А жена, която не обичаше… Пък и какво ще стане, ако господинът усети нещо и го изгони от работа? Изгони ли го, той нямаше да може да остане в този град. Ами жените и момичетата, които мислеха, че колата е негова? Ако научеха, че не е, повече нямаше да го погледнат, щяха да му се подиграват. Затова беше най-добре да внимава и да не гори нито шиша, нито кебапа.

След малко, стройна и красива, в елегантна рокля, дойде госпожата и влезе в колата. Решат седна зад кормилото:

— Да?

Госпожата се изкикоти:

— Какво да?

— Ами заповядай, ей ти, уличнице!

Жената си падаше по този жаргон на любимия шофьор.

Можеше да каже й: „Заповядайте госпожо!“, но тя не спираше да се кикоти. Решат каза:

— Престани да цвилиш!

— Какво има?

— Твойта верица! Какво имало! Господинът ще види, ще чуе…

— Да не би тогава да настъпи краят на света?

Колата тежко излезе от вратата на вилата.

Зад тюленото перде в стаята си на средния етаж на вилата той бе видял жена си да фамилиарничи с шофьора, но не разбра какво точно говореха. Не беше разбрал, но нима беше трудно да предположи? Не е като да не знаеше как тя се обесва на врата на младия мъж, колко безнадеждно е влюбена в него. Знаеше и проклинаше, че нищо не може да направи.

Постоянните мисли, нахлуващи в главата му при всяко огорчение, ставаха все по-натрапчиви. Трябваше да изхвърли тази отвратителна жена! И то така да я изхвърли, че да я остави без пукнат грош, да живее в глад и мизерия! Да предаде богу дух, храчейки кръв!

4.

Времето бе минало бързо. Беше настъпил денят на заминаването на Ихсан за строежа на пътя.

Към обяд в махалата, поклащайки се, влезе камион, натоварен с инструменти и материали за строежа на пътя — лопати, кирки, динамит, портативен стапел, въжета, малки и големи дъсчени сандъци. Влизането на камион в тясната уличка на крайния квартал си беше много голямо събитие. Наоколо започна празнично веселие. Босоноги деца, любопитни жени, баби и млади момичета надничаха през вратите и прозорците… Тичайки около камиона, децата надаваха писъци. А той напредваше тежко и уморено по разбития път на тясната улица.

Най-после, като че ли изчерпал силите си, спря пред външната врата на Ихсанови. Най-напред от камиона слезе Ихсан с брич панталон, с кожено яке на гърба, мешинен каскет с голяма козирка на главата, а след него — близкият му приятел, шофьорът Решат. Заедно с тях беше дошъл и Мемед Уста.

Влязоха през широката порта, която не се затваряше нито денем, нито нощем. В своето постоянно ъгълче на двора Айше пак беше потънала в прането. Знаеше, че един ден синът й ще замине далеч, много далеч от тях, премисляше го тъжно и през нощите, и денем над легена, но все още не можеше да повярва, че в този ранен следобед ще настъпи времето за сбогуване. А и да вярваше, какво от това? Знаеше, че шефът му мислеше за него и точно защото мислеше, му гарантираше двойни надници, премии, издръжка на майка му и сестра му. Всичко това си заслужаваше. Но строежът на този път можеше да продължи пет-шест месеца, че дори и една-две години. И нито крачната шевна машина, която щеше да купи на дъщеря й след това, нито малката къщичка, която щеше да построи, за да ги отърве от бараките, които наемаха, за да подслонят главите си, можеха да утешат майката и тя с тревога очакваше деня, в който синът й щеше да замине надалече.

Разбира се, този ден щеше да дойде, да грабне сина от ръцете й и да го отнесе. Не го искаше. Пиленцето й, пиленцата й трябваше да бъдат под крилото й, при нея. Пуста опустяла и издръжката! Що за живот би бил? И без това беше болнава жена, с бодежи в сърцето. Той тръгне ли веднъж на път, повече няма да може да се върне. Шест месеца, една година… Да, но ако през това време нещо се случи, ако си угасне върху легена? И това щеше да стане рано или късно, но все пак щеше да бъде между рожбите си. Разпалила се изведнъж, тя беше изрекла на глас: „Издръжка! Издръжка, нужда, немотия! Да окьоравееш дано!“

Вдигна глава от прането и като видя сина си издокаран с кожено яке и каскет, с брич панталон, загуби ума си и заряза легена.

— Чедо… Ихсан, тръгваш ли вече?

И синът й хукна към нея. Прегърна я със силните си ръце.

— Мамо, ела на себе си, нали беше съгласна? Нали нямаше да плачеш?

— Мога ли да не плача? Как мога да не плача, Ихсан? Какво ли не изтеглих, докато те отгледам? Заминаваш. Оставяш старата си майка и заминаваш. Ами ако мечтата се окаже ялова, чедо? Ами ако не ме намериш жива, когато си дойдеш?

Мемед Уста, шофьорът Решат, възрастни и млади жени от махалата, Нуран и още много други бяха дотичали, мъчеха се да утешат майката и отвсякъде се чуваше:

— Айше, дъще Айше…

— Леличко Айше, какви ги говориш?

— Говорят ли се такива неща на човек, който тръгва на път?

— Ти луда жена ли си?

— Радвай се, радвай се! Имаш син като канара, имаш пораснала дъщеря! Утре, когато се върне с ръце, пълни с пари, ще те накара да забравиш тези дни!

— Луда жена, луда жена! Ами ако беше на моето място, какво щеше да правиш… Останах изсъхнала като безплодно дърво!

— От лошото по-лошо има, от лошото — уви! — по-лошо има…

И Решат беше притичал, и той се мъчеше като другите да утешава жената, но умът му беше другаде: при Нуран. Леко изпотена от горещината, разпръскваща свежия аромат на млада плът, тя се мъчеше да успокои майка си:

— Мамичко, мила моя майчице…

Решат не чуваше това. Думите го възбуждаха, объркваха душата му… Колко силно искаше да чуе: „Решат, мили мой Решат!“, вместо: „Мила моя майчице“.

— Миличка майчице, да не би той да отива някъде, откъдето няма връщане! Пак ще си дойде.

Но възрастната жена беше изпаднала в истерия.

— Проклето да си, печалбарство, Аллах да вземе душата ти! За тебе ли отчувах такъв син? Какво право имаш? Двойни надници, премии, шевни машини, къща — пусти опустели! Мое чедо, мой Ихсан! На мен само ти ми трябваш. Ти трябва да дадеш две глътки вода на майка си при последния й дъх! Заминаваш, значи изоставяш майка си и заминаваш?

Ихсан се беше видял в чудо. Въпреки че знаеше колко силно го обича майка му, не си представяше, че е чак толкова много. Значи така обичали майките?

— Ако искаш, да не заминавам, майко?

Една баба каза на друга, застанала до нея:

— Видя ли сина й? Това се казва син. Ако беше моят…

— А моят? Знае ли някой къде е вече от месеци?

— Ааах, ах!

— Ах, че ах…

Решат беше извън всички тези разговори, плачове и вопли. Не чуваше писъка на една майка за сина й, не усещаше разкаянието на един син, че е огорчил майка си. Като че ли там нямаше нещастни жени, изоставени любими, с една дума — тъгуващи хора. Беше сам, а до него, по-скоро в главата му, беше Нуран. Пет пари не даваше за другите, за страданието им, за пропиляното им щастие, за сълзите.

Направи така, че да докосне с опакото на ръката си трепкащите гърди на момичето. Това движение изглеждаше толкова случайно, че Нуран не го разбра, но Решат бе разтърсен като от силен токов удар. Връхлетя го похотливо желание, страст. Колко хубаво стана, че Ихсан заминава! Това момиче, това огнено момиче, след което тичаха младежите, че и по-възрастните откъде ли не — да, точно откъде ли не, — оставаше за него. Щеше да остане, разбира се. Приятел — глупости… Какво го засягаше Ихсан? Ако научи с какви очи гледа сестра му, скандал ли ще му вдигне? Ако усети, ако разбере, нека вдигне врява, нека му извади нож или пистолет, нека го нападне. Не му пукаше. За това момиче не само свада можеше да преживее, можеше и да умре, ако потрябва!

Отново направи така, че да докосне момичето. Но този път не беше само докосване, а хващайки я под мишница, я беше притеглил. Уж за да я отдели от майка й…

— Как говориш с майка си, Нуран?

— Ама, батко Решат, не виждаш ли какво прави?

— Какво прави?

— Какво още да направи? Синът й иска да замине, за да работи…

За да удължи разговора, каза:

— Според теб е тъй, но попитай нея!

Нуран така погледна Решат с очи с цвят на мед, че краката му се подкосиха. Младото момиче му беше казало:

— Браво, батко Решат!

— Защо?

— Вместо да ме подкрепиш…

За малко да полудее. Без съмнение Нуран беше човекът, заслужаващ най-голяма подкрепа в света. Ако нея не подкрепи, сбръчканата баба ли да подкрепи? Нуран беше унизена, разбира се. Приближи се към нея и намигна безсрамно:

— Мога ли да не те подкрепя?

— Но преди малко не се държеше така!

— Налагаше се, сладка моя…

Думите „сладка моя“ бяха развълнували момичето и то бе погледнало с надежда към женкаря, който от известно време привличаше вниманието му. Каза „сладка моя“. „Наистина ли? Или ми се причу? Ако знаех, че е истина… Защо да не е? По-красива съм и от дъщерята на нотариуса, и от мургавата щерка на адвоката, и от другите. С тях само се занася, но с мен?“

— Няма да се ядосваш на майка си, а ще я утешиш!

— Ама виж я. Не спира да плаче!

— Някой ден и ти ще станеш майка…

— Ако е писано, а ти вземи се засрами!

— Защо?

— Аз няма да се женя!

— Като му дойде времето, ще видим…

— Ще видим.

От другата страна майката беше поутихнала:

— Не зная, чедо, ако ти заминеш, аз тук сигурно ще умра.

Ихсан стоеше отпред, а отляво и отдясно непрекъснато говореха:

— Луда, как така ще умре?

— Никакви такива!

— Радвай се, че имаш такъв син!

А Ихсан добавяше:

— Ще идвам да те виждам, майко. Всяка седмица ще ти пиша писмо, ще ти изпращам снимки. Не се тревожи!

По едно време се обърна и видя сестра си до Решат:

— Виж, и той ти е син. Ела тук, Решат!

Решат се приближи до тях, а Нуран — зад гърба му. Ихсан хвана Решат за ръка и показвайки го на майка си, каза:

— Ето и втория ти син. Аз заминавам, но той е тук. Ще ви търси често и щом нещо ви потрябва, ще му казваш, без да се притесняваш!

— Естествено — каза Решат. — Аз се считам за твой син, майчице. Имах си майка точно като теб, остави ме… Вече ти си моя истинска майка!

Нуран схвана смисъла на тези думи и се зарадва. Това й осигуряваше удобен случай, ако поиска, да го измъкне от ръцете на някоя от изгарящите от любов по него дъщери на нотариуса, на адвоката, на съдията и на други. Обичаше ли Решат? Не знаеше, но защо да не го обича? Млад, привлекателен, сладкодумен, шегаджия, способен да разсмива хората до сълзи.

Изпълнена със странни чувства, вървейки към спрелия пред вратата камион след брат си, когото изпращаха с най-добри пожелания хората ако не от цялата махала, то от целия двор, от цялата улица, тя мислеше за Решат. Неясни чувства, смътни желания, размазани образи…

Най-после Ихсан скочи в камиона. Седна върху един голям сандък в задната му част, до приличащия на голям картоф Мемед Уста. Колата тръгна сред празничната радост на махленските босоноги деца, оставяйки след себе си размахващи кърпички ръце.

Не можеше да забрави пълните със сълзи очи на майка си и най-вече думите й: „Ами ако не можеш да ме намериш, като си дойдеш?“ Беше го налегнала странна тревога. Ами ако наистина, връщайки се, не я завари жива? Докато пътуваше, мислеше за тези, които остави, за отминалите години, за своето детство. Нуран беше мъничка. Баща му я подхвърляше във въздуха и й се радваше: „Моята красива дъщеря, моята хитруша“. Баща му беше нисичък, с малки мустачки, дяволит човек. По онова време не знаеше, че е картоиграч. Сега знаеше и се измъчваше, че е син на картоиграч. Но майка му… И тогава, както и сега, пазеше под крилото си син и дъщеря. Отиваше да пере, от време на време — да търка подове, но повече да пере. В дните, в които переше, вземаше със себе си Ихсан и Нуран. Ихсан наглеждаше сестра си, успокояваше я, залъгваше я, измисляше й различни игри. По онова време на мястото на сегашните редици от кооперации имаше огромни вили. А вилите — пълни с господарки със златни гривни по ръцете, със злато по зъбите, с усмихнати лица. Въртяха се около майка му: „Како Айше, како Айше…“ Поднасяха им чай, обеди, вечери, ядяха обилно, колкото си искат.

Ихсан мислеше, непрекъснато мислеше. Досетил се за какво мисли, Мемед Уста, който седеше до него, не говореше, като че ли за да уважи мислите му. Минавайки по асфалтирания булевард, камионът тежко излизаше от града.

Да, ядяха много, колкото си поискат. Но майка му не ги водеше на всяко пране. Сега разбираше, че имаше вили, в които можеше да заведе децата си, и такива, в които не можеше да ги заведе; имаше хора, които щяха да им дадат храна, и хора, които нямаше да ги нахранят.

Щом се размислеше за онези години, Ихсан си спомняше за един Джумхур. Беше дебело момченце с къси панталонки над пълничките му бели колена. Беше много сладко, с руса коса и сини очи. Имаше и сестра. И тя закръглена като него, с къдрави руси коси и сини очи. Имаха влакчета, автомобилчета, големи кукли, които плачеха, щом притиснеш коремчето им, и затваряха очи, когато ги сложиш да легнат. Но Ихсан най-много обичаше влакчето. При запалване на малка електрическа крушка вътре в него то тръгваше само, потраквайки. Отпред локомотивът, отзад — вагоните. Спираше пред малки гари между планини, минаваше по мостове, през тунели, а колко красиви завои правеше!

Майката на Джумхур не викаше, не се караше на децата си и не ги гонеше от салона. Само беше казала на сина си: „Играй си в градината, чедо, хайде“. А синът й беше влязъл зад гардероба, откъдето го измъкна за ръката.

От този ден нататък играеха в градината. Там имаше големи дървета, а по клоните им — ябълки, круши, череши, нарове. Имаше дори смокини. Най-хубавите, най-зрелите, най-сладките смокини, които Ихсан беше ял, бяха от смокиновите дървета в градината на Джумхур. Винаги когато обмисляше построяването на къща, той си спомняше дърветата пред онази вила и мечтаеше да направи малка градинка зад къщата.

Камионът беше оставил зад себе си града, градините на крайградските квартали, намиращите се в тях изящни вили и павилиони с червени керемидени покриви. Надувайки свирката си, в далечината минаваше влак.

Мемед Уста протегна пакета с цигари:

— Хайде, умислени ми братко, запали!

Беше забравил дори Мемед Уста. Взе цигара от протегнатия пакет и запали от огънчето на приятеля си.

Мемед Уста каза:

— За майка си ли мислиш?

Откровено казано, Ихсан не знаеше за какво мисли. Майка му беше отворена в сърцето му боляща рана.

Мемед Уста попита:

— Майка ти, нали?

— Ех, и така може да се каже.

— Имаш право. Знаеш ли обаче колко прилича твоята майка на моята?

— Жива е, нали?

— Слава богу. Много съм ти разказвал за нашия планински въздух. Въздух, вода, кисело мляко в изобилие, прясно сирене… Нашите хора живеят дълго. И майка ми е жива, и баща ми. Дядо ми почина миналата година.

— Твоята майка плаче ли след теб като моята?

— Плаче, но не колкото твоята. И знаеш ли защо? Ние сме гурбетчии. Ако не ходехме да работим по чужди краища, какво щяха да ядат жените, децата, майките и бащите ни? Затова, изпращайки ни, даже да плачат, не ни го показват.

— Аз много жаля майка си.

— Защо?

— Как защо? Женицата не видя бял ден с мъжа си. Откакто се помня, изкарва прехраната ни, като ходи да пере на чуждо. И все още пере. Мъка ми е, искам да я отърва от чуждото пране и от ходенето по хорските къщи под наем. По-рано ме разбра, съгласи се. Сега изведнъж се обля в сълзи. Сърцето ми се къса, че я оставих така разплакана!

— Баща ти какво работеше?

По лицето на Ихсан мина сянка на смущение.

— Остави! — каза. — Не е професия за хвалба…

— Защо?

— Беше картоиграч. С тесте карти, скрито от полицията, обираше хората, ето така. Но не беше доволен от живота си и особено от професията си. Често казваше на майка ми: „Дано Аллах бъде милостив, та прехраната ни да не зависи от тази мръсна работа!“ Искаше да изучи мен и сестра ми, да ни направи хора. Не стана. Една нощ, от много пиене… Животът му бил дотам…

А камионът пътуваше ли, пътуваше. Градът отдавна беше останал назад, редяха се леки възвишения. Заслепяващото очите слънце залязваше като огромна топка зад далечните планини.

Гледайки играта на червените цветове зад планините, Мемед Уста каза:

— Ето, нашето село е там!

— Там ли?

— Там. Едно село между борове, зад острите скали. Бълбукат рекички. И две минути не можеш да си задържиш ръката във водата им, толкова е студена. Като казах студена, си спомних за покойния си дядо. Беше запален по лова. Много пъти ме е вземал със себе си. Добре стреляше. Беше ходил в Йемен, в Галиция, беше взел участие в Балканската и дори в Гражданската война. Беше добър стрелец. Един ден ме беше взел на лов. Спря до един кладенец. „Мемед — каза, — да изстудим гроздето в коритото на този кладенец.“ Бяха черни опушени зърна. Сложихме ги. Дядо ми се зае да ловува, мина не мина половин час и какво да видя: всички зърна се напукали в студената вода. Искам да кажа, че водата в нашите кладенци е много студена.

— А дъщеря ти? — попита Ихсан.

Както винаги, лицето на Мемед Уста светна, очите му започнаха да се смеят.

— Рожбата ми — каза. — Толкова искам да я видя…

— Ама и майка й, нали?

— Е, разбира се — и майка й… Тя си е мой човек. Виж: майка ми, баща ми, братята ми, лелите ми и така нататък — никога на никого не е казала дума на криво. Ако бяха други булки… не е ли така?

— Вярно…

Вперил поглед в луната, появила се точно срещу залязващото слънце, Ихсан слушаше. Изгряваше огромен месец. Докато пътуваха, той бързо се издигна над тях, променяйки се ежеминутно. Когато настъпи нощта, закачената на височината луна започна да изпраща към света блестяща светлина.

— Огладняхме — каза Ихсан.

Мемед Уста поклати глава:

— Огладняхме.

— Да хапнем ли нещо?

— Няма да е лошо.

— Майка ми беше приготвила пълнени чушки със зехтин…

— Ами добре.

Извадиха пълнените чушки, хапнаха. После, пушейки цигара след цигара, поприказваха. А още по-късно, заслушани в разлютеното ръмжене на камиона, който се катереше по нанагорнището и вземаше планинските завои, заспаха.

На другия ден, надвечер, стигнаха до строителната площадка и се настаниха в бараката, която щеше да ги подслони. Тя беше построена върху малко равно място между стръмните скали.

Надолу от него се виждаха големите машини за прокопаване на пътя и работници с кирки в ръце.

Ихсан беше поставил сгъваемото си походно легло под прозореца на бараката. До него — дъсчена портативна маса. Върху масата беше наредил тефтери с черна подвързия, различни моливи и железния си перфоратор, с който щеше да продупчва картите на работниците. Отпред бяха по-широките и по-удобни бараки на инженерите. Ихсан щеше да има малко вземане-даване с тях. Повече щеше да бъде зает с отчитане на дневната работа, с отбелязването й в тефтерите и с изчислението на надниците на работниците.

Тази работа, започнала още от следващия ден след пристигането му и продължаваща през всички следващи, гонещи се един друг дни, заемаше почти цялото време на Ихсан. Дори му се налагаше да работи дълго и вечер.

Когато успееше да се откъсне от работата, се отбиваше в лавката на Мемед Уста. Това беше грубо скована от дъски лавка, сгушена между стръмните скали по пътя за едно селце от петнадесет-двадесет къщи. Въздухът й беше натежал от цигарения дим на работниците, на техните началници, на шофьорите на работещите по пътя машини. В нея — най-често през празничните дни — вреше и кипеше от звуците на саза, а крясъците на пияниците караха високите планини да стенат.

В началото на една седмица Мемед Уста остави лавката на своя помощник и с джип от строежа замина за своето село, като взе и Ихсан със себе си. Разположено между стръмни и остри скали, то изглеждаше много красиво, но и диво. Поминъкът му беше мляко, въглища и лесовъдство. Имаше мъничко кафене, до него — бакалница, в която се продаваха дреболии: сол, захар, черни маслини, шарени бонбони, пликове и листове.

През този ден в къщата на Мемед Уста Ихсан видя какво е гостоприемство и привързаност на баща към син, на майка към дете. Не само Мемед Уста, но и Ихсан се загуби сред здравите прегръдки на весели мъже и старци, сред радостните викове на жените. Ето такава сърдечност искаше той! Не фалша на града и на неговите жители, а чистата, неподправена, далечна от всякакво лицемерие сърдечност на отдалечените планини.

Но Мемед Уста се интересуваше най-много от дъщеря си, която беше сладко и истинско дете на дивата планинска красота. Прегръщаха се с баща си, целуваха се по бузите… прекъсвайки се един друг, си задаваха въпроси.

На другия ден пощальонът на строежа донесе на Ихсан първото писмо от майка му. Тя вече била свикнала с отсъствието му. Що се отнася до Нуран, не е ли странно? Не се разхождала по улиците, както по-рано. Решат пък наминавал често, интересувал се дали сестра му и майка му имат нужда от нещо.

Мемед Уста рече:

— Женкар, коцкар, но е добър приятел, знаеш ли?

— Много — каза Ихсан.

— Пък това с жената на нашия шеф…

— Остави! Никак не ми харесва поведението му!

— Вратата на човека, чийто хляб ядеш…

— Не трябва да гледаш с лоши очи!

5.

Щом гласът на стария шеф стигна до шофьора, Решат скочи от стола си:

— Моля?

Влезе в стаята на шефа, отделена от главната канцелария с матирано стъкло. С ръце пред тялото си, той зачака заповедта с двулична готовност. Старият шеф извади една петдесетачка и няколко десетачки от пълната с пачки червена каса и му ги подаде:

— Занеси ги на майката на Ихсан!

Взе ги.

— Разбира се, господине. Веднага ли да тръгна?

— Да.

Излезе от стаята на шефа, после — от канцеларията и влезе в колата, която беше спряна пред вратата. Същата кола, която младите момичета и жени смятаха за негова.

Шефът му беше разбрал за връзката със съпругата му. Дори и да го викаше, не го поглеждаше в лицето, отвращаваше се от него. На Решат не му пукаше: „Какво ме интересува? — казваше си. — Нека бъде стопанин на жена си! Ако не може, аз ли съм виновен?“

Колата се плъзна напред с леко бръмчене. Решат не виждаше мръсния асфалт, нито вилите и кьошковете от двете му страни. Мислеше за Нуран. Наистина ли я обичаше? Познаваше толкова млади момичета и жени, чиито имена и лица вече не помнеше. И никоя от тях не го бе пленила, не се бе влюбвал. Този път май бе различно. Малко преди да го извика шефът му, си мислеше за нея. Нощем, на леглото си в гаража — мислите му пак бяха там; докато се храни или сутрин, още със събуждането си — умът му летеше към нея. До какво водеха тези мисли и желанието му да я вижда често? Това мимолетно увлечение ли беше? Дали пък не беше лошата любов?

Изведнъж, виждайки случайно дъщерята на аптекаря, той силно натисна спирачките и спря.

— Ей, ти, накъде?

Силно изчервено, момичето със светлокестенява конска опашка и леки лунички, което Решат бе виждал с дъщерята на съдията Айтен, беше се запознал с него и го беше записал в списъка си, го прекъсна:

— Ей ли каза? Браво бе!

— На това твое браво аз ще… Откъде идваш?

Всъщност момичето много харесваше начина, по който Решат разговаряше.

Без да се спре до него, каза:

— От къщи.

— Къде отиваш?

— В аптеката.

Отвори предната врата на колата:

— Хайде скачай!

— Хиии???

— Какво е това?

Огледа се наоколо:

— Ами ако види някой?

— Скачай, загубенячке! Ако видел някой. Какво от това?

— Баща ми…

— От твоето криене от баща ти ми идва да…

Младото момиче беше принудено да се качи. Само каза:

— Не трябва да закъсняваме.

Решат вече беше натиснал газта на колата.

— Това зависи само от моето благоволение.

Не обичаше девойката, както и другите, само я харесваше. Удоволствието му беше да сменя жените и момичетата. Днес мургава, утре бяла, вдругиден руса, по вдругиден — кестенява. Четиринайсет-петнайсет от своите трийсет и две години прекара все в такива смени.

Колата ядеше асфалта като гладен вълк и той забави скоростта, след като излезе извън града. С лявата си ръка управляваше волана на кормилото, а с дясната придърпа за ръката и притисна до гърдите си леко луничавото възпълничко момиче. После спря колата. Нямаше кой да ги види. Лявата ръка, с която преди малко беше държал кормилото, отиде на помощ на дясната и момичето в един миг се намери в обятията на шофьора.

— Ще видят!

— Кой?

— Откъде да знам?

Майсторът в коцкарлъка я отблъсна от себе си:

— Щом се страхуваш, хайде да се връщаме!

Смутено, момичето изпъшка:

— Не се страхувам, скъпи. Не се страхувам, но…

Запали колата.

— Нямам време да се занимавам с ученички!

Съжалявайки хиляди пъти, младото момиче се уви около него:

— Ядоса ли се? Не се ядосвай! Никак даже не се страхувам. Бога ми, миличък, никак не се страхувам. Спри, спри, ти казвам, хайде де, спри!

Решат спря колата:

— Нямаше ли да помисля, ако имаше някаква опасност?

Помагайки си с двете ръце, той майсторски започна да действа като машина…

Бяха свършили за четвърт час и се връщаха. Прибирайки косата си с шнолата, дъщерята на аптекаря каза:

— Утре пак ще те чакам.

Решат май оглуша. Тя повтори:

— Казвам, че утре ще те чакам. Не чуваш ли?

— Добре де — отвърна с нежелание.

Колата се върна в града. Щеше да остави момичето близо до аптеката на баща му. Спря.

— Хайде изчезвай!

— Я, значи ме гониш? — каза тя, слизайки.

— Мисли каквото щеш!

— Утре…

Прекъсна я:

— Разбрахме се бе!

След като я остави, се отдалечи. Утре, вдругиден, по вдругиден, следващите божи дни… нямаше да имат край. Заради това беше важно да познава нови и нови момичета и жени.

Важното беше да ги познава, а не да му изваждат крепостен акт, да не би да е болен, че да не може да прилъже момиче, което му е харесало, да го качи в колата си и да го изведе извън града. Сега беше ред на Нуран. Щеше да я грабне, да я качи в колата си, а после… Може би, след като я подлъже, и нея ще забрави. Сега нищо друго не знаеше, освен че я иска.

Спря колата пред къщата на Нуран. Влезе през вечно отворената врата на двора. Майка Айше отново беше надвесена над прането… „Неизменна.“ Като видя Решат, тя се изправи с насапунисани ръце:

— Заповядай, чедо!

Извади парите от джоба си и ги подаде:

— Донесох ви жълти стотинки.

— Добре си направил, чедо, благодаря!

Започна да приказва каквото му дойде на устата:

— Това не е нищо. Тип такъв, оглупял дъртак… Казах му: „Господине, ще дадете ли някакви пари за госпожа Айше, да й ги занеса?“ Съвсем беше забравил. После каза: „Ааа, това ли…“ Извади от касата и аз ги донесох…

— Жив и здрав да си, чедо! Нали казват, че докато дойде кефът на богатия, душата на бедния ще изскочи. Да сваря едно кафе, ще пийнеш ли?

Решат беше разбрал, че Нуран не си е вкъщи. Това беше причината да не донесе парите бързо. Искаше да я завари у дома й. Значи се беше излъгал. Както и да е, щом Нуран я няма, нека си бие кафето в главата.

Все пак попита:

— Нуран не е ли вкъщи?

— Няма я, братко.

— Къде е?

— Има съученичка, дъщерята на нотариуса. Щели да се събират у тях да се повеселят. Попита ме: „Аз да отида ли, майко?“ Казах й: „Иди, чедо“. На мига изхвърча. Те са много почтени хора. Ако не бяха, нямаше да разреша.

Решат ги познаваше. Отдавна тази „много почтена“ дъщеря на нотариуса мина през ръцете му няколко пъти, също като луничавата дъщеря на аптекаря. Но без да споменава за това, той каза:

— Да не ходи без твое разрешение, че…

— Не, слава богу, никъде не ходи!

— Ако ходи, да ми съобщиш. Знаеш, че брат й я повери на мен. Ако нещо й се случи, ще ми извади душата.

— Вярно, сине, вярно, чедо. Аллах да те възнагради!

— Хайде довиждане.

— Всичко хубаво.

В просторния вестибюл на една червена вила на булеварда на нотариусите, наобиколена от рояк момичета, Нуран се беше облякла в мъжки дрехи. Като галантен мъж беше хванала под ръка дъщерята на нотариуса и сред неистов кикот се мъчеше да я вкара в спалнята.

— Защо се дърпаш, миличка? Работа за една минута!

А пък мургавото пълничко момиче кокетливо се дърпаше:

— Моля ви се, господине! Не ме карайте да правя срамотни неща!

— А… вие стоите срещу човек, който лудо ви обича.

— Не зная… да вляза ли?

— Не си ли моя и без това?

— Да, но дори не сме сгодени!

— Годеж, сватба — по-късно! Нали решихме?

Едно от заливащите се от смях момичета каза:

— По-добре е да няма годеж и сватба, душко. Важното е, че сте си дали дума, че се харесвате!

Отново взривове от смях…

Изведнъж Нуран смени тона и започна да играе роля на гамен:

— Ей ти, пачавро, хайде влизай!

Силно я издърпа за ръката и грубо я блъсна вътре.

А момичетата хем се смееха, хем си приказваха:

— Това момиче е родена артистка, бога ми!

— И още как!

— Каква ти артистка! — каза глуповатата и недодялана дъщеря на бакалина Фатма. Грозното й лице беше покрито с младежки пъпки. Завиждаше на всички, които бяха харесвани и обичани, мъчеше се да го прикрива, но ревността понякога прозираше. — И аз мога да изиграя като нея тази роля! — добави.

Момичетата не чуха, по-скоро не й обърнаха внимание. И без това не я обичаха. Беше им се натрапила и бе влязла между тях. Тъй като им беше съученичка от Института по изкуствата, не можеха да й кажат да не идва. И тя го знаеше. Знаеше, че не я искат, че не я харесват, но идваше на инат, за да ги дразни. Беше си наумила да узнае всичките им тайни. Кажеха ли нещо, с което да засегнат самочувствието й, тя щеше да им хвърли в лицата скритите и покрити техни работи. Най-много се ядосваше на тази мръсница Нуран. В края на краищата, откъдето и да погледнеш, тя беше дъщеря на груба, невъзпитана и бедна перачка. Да кажем, че я приемаха като приятелка от института, но защо трябваше да я ласкаят по този начин? Била истинска артистка… Никак даже. Но и така да е, защо го повтарят при всеки удобен случай? Защо упорито й говорят, че трябва да отиде в Истанбул, на улица „Йешилчам“?

А Нуран, която нямаше идея за всичко това, като безсрамен гамен насилваше момичето, което държеше под ръка, да влезе в спалнята и понеже то не искаше, го заплашваше:

— Виж ме, краво, кълна се, че ще ти разделя краката!

Момичетата, пийнали смесена с бирата им водка, бяха понаправили главите. А номерът беше точно какъвто го искаха. В къщата нямаше майки, бащи и братя. Затова веселието вървеше с пълна пара. Вълните от гръмогласни смехове следваха една след друга и се разбиваха в стените.

— Влизай, глупачке!

Влязоха, а момичетата — след тях. В ролята си на изпечен коцкар, Нуран прегърна по мъжки гаджето си и го хвърли на леглото. Момичето се кикотеше, като че ли го гъделичкат.

— Защо се смееш ма?

Както всеки сваляч, вкарал любовницата си в някой бардак или барака, тя я прегърна и започна да я опипва, но се засрами да продължи. Момичетата обаче настояваха:

— Продължавай, Нуран, продължавай!

— Хайде де, продължавай, Нуран…

— Сладурче, какво срамно има?

— Между нас няма чужди, нали!

Нуран се обърна, смеейки се:

— И после какво?

— Как какво! Нали си й мъж?

— Пфу, грубиянка такава!

Всички, с изключение на дъщерята на бакалина, се превиваха от смях. За да представи успешно ролята си, Нуран правеше каквото й кажат. Най-напред свали сакото си, после панталона, ризата. Точно като мъж. Като мъж скочи в леглото, като мъж, прегърнал жена, започна да я гали. Правеше всичко като мъж, като истински женкар. Правеше, но всяко нещо си имаше граници. Спря, скочи от леглото, а момичетата започнаха:

— Нуран бе!

— Какво има? — попита.

— Момиче, ти си истинска артистка, бога ми!

Стана й горещо. Свали жакета си и го хвърли в един ъгъл.

— Знам.

— Знаеш, а защо тогава не заминеш за Истанбул?

Отсипа в чашата си бира от черното шише на масата. Шишето беше изпотено, а бялата пяна преливаше от високата чаша. Взе я и след като отпи жадно, каза:

— Нощем сънувам пустия му град, но какво от това?

— Тъкмо и брат ти го няма.

Лицето й помръкна. Поклати тъжно глава:

— Да, и брат ми го няма, но…

— Но…?

— Не мога да замина, това е.

— Какво те задържа?

Изрече развълнувано, с въздишка:

— И това не знам. Само ако знаех! Дали защото се страхувам? Дали защото нямам пари? Дали защото ми е мъчно за майка ми? Може би е това. Може би ми е жал за мама. Щом замина…

Спря. Не можа да продължи, започна да си представя как една нощ излиза от къщи с малката си кожена чанта в ръка. Точно време за експреса. „Хайде, майчице, аз тръгвам“ — казва и я прегръща. А жената е примряла. От плач в очите й не са останали сълзи. Моли й се: „Не тръгвай, Нуран! Моя Нуран, не заминавай! Брат ти замина, ако и ти заминеш, аз какво ще правя, дъще?“ Не я слуша: „Трябва да замина, майко! Там ме чакат бъдещето ми, успехите ми. Не мога да пропилея живота си, като остана тук, като стана съпруга — пък било и на богат човек — и се занимавам с ревящи деца над леген с напишкани пелени. Не съм родена за това. Зове ме Истанбул. Там е животът ми, бъдещето ми. Помисли си, че ако успея, и ти, и брат ми ще дойдете. Ако се установим в онзи град, който не сте виждали никога, ще живеем приказен живот. Дръж се, майко! Хайде, целуни ме! Довиждане, майчице!“

Заминава. А майка й — да, майка й — какво ще прави тогава? Това Нуран може да отгатне много лесно. Припадъци в ръцете на съседите, викове, хлипания, по-късно — бавно гаснене. Не може да дойде на себе си с дни. Ами сърцето й? Кой знае, може би заминаването на дъщеря й ще го засегне силно…

Не й се обръща езикът да каже: „Ще умре“.

Момичето, което преди малко беше попитало: „Какво те задържа?“, сега настоя:

— А? Какво те задържа?

Отпивайки отново бира, Нуран каза:

— Мама. Ако замина, може да стане много лошо. Добре знам колко ни обича. Ако знаех, че майка ми няма да се влоши…

— Ще свикне!

— Може и да свикне, не знам…

Стояха до късно. Когато Нуран стана, времето беше напреднало и слънцето беше залязло. Момичетата щяха да останат още. Нуран трябваше да изостави тези безгрижни смехове на кипящата младост. Защо? Не знаеше, но трябваше. Майка й неспирно да се поти над прането, а тя да пие бира и преспокойно да се забавлява… „Не върви! — мислеше си. — Всъщност не искам ли да замина и да стана артистка отчасти и за да отърва майка си от това съществуване?“

Мина през задни улички и излезе на главния булевард. Много по-енергични, отколкото под дневното палещо слънце, хората тичаха нагоре-надолу в суматохата на спускащата се вечер.

Тя ускори крачки. Причината за това беше, че я гледаха, оглеждаха тялото й. Разбира се, че щяха да я гледат, да подхвърлят приказки, да й досаждат. Беше красива, много красива. Като всяко красиво момиче или жена и тя беше задиряна. Какво значи като всяко момиче или жена? Щяха да я наблюдават много по-настоятелно, разбира се. Такава беше истината!

— Ей, маце!

Беше хамалин с въже през рамо. Погледна с крайчеца на окото си и отмина. След няколко крачки — един гимназист:

— Мерилин минава, Мерилин!

Ето ти сега! Забрави за „Ей, маце!“.

— Бомба, кълна се! Атомна бомба!

— Малка госпожице, имате ли часовник?

Разбирайки каква е работата, отговори нахакано:

— Не.

Беше черновежд черноок младеж. Вървейки след нея, продължи:

— Защо нямаш? Не искаш ли да се сдобиеш със скъп диамантен часовник?

От устата й се изплъзна:

— Преди това купи за себе си здрави обувки!

Младежът беше изостанал. Наистина ли обувките му бяха стари? Не знаеше, но това й беше дошло на устата.

— Пиленцето ми!

— Ще те схрускам!

— Сладурчето ми…

— Локумчето ми…

Спря пред осветената с голям прожектор врата на едно кино и започна да разглежда снимките от филма. Главната героиня… Никак не хареса тази жена. Беше дърта, пък играеше роля на младо момиче. Филмовите списания публикуваха нейни снимки, поместваха репортажи. Какво пък толкова имаше в нея? Красива ли беше? Умна ли беше? Ако питаха Нуран — нито едното, нито другото. Не стига, че беше стара, ами отгоре на това често се сгодяваше и често разваляше годежите, за да привлича вниманието. „Мръсница! — отсъди. — Грозница, старата ми леля. Веднъж кракът ми да стъпи в Истанбул, ще видите. Ще скрия топката на всички ви!“

Изведнъж се опомни. Беше наобиколена от тълпа млади и по-възрастни мъже. Бързо се отдалечи оттам. Какво чудно имаше? Беше млада, красива — като цвете, от което пчелите събират мед. Естествено, че щяха да идват, да й говорят красиви ласкателни думи и дори оскърбленията й щяха да приемат като благоволение. Само една измежду днешните й приятелки… Спомни си дъщерята на бакалина — грозната завистлива Фатма. Защо беше тази злоба? Знаеше, че е завистлива, че гледа всички отгоре. Дори миналата година, докато учеха в института, се бяха скарали и тя не се беше посвенила да й каже: „Каква ще станеш? Не си ли дъщеря на проста перачка?“

— Госпожице Нуран, ще позволите ли за минута?

Привлекателен младеж с тънки мустаци. Разхождаше се с петима-шестима гимназисти. Тя отдалеч разпознаваше задните мисли в очите им. Щяха да въздишат, да дрънкат, да й досаждат с лигавите си приказки. Беше виждала много такива като този, който преди малко беше казал: „Госпожице Нуран, ще позволите ли за минута?“ Нямаше толкова да се изнерви, ако не беше забелязала останалите. Спряла на отсрещния тротоар, тя го гледаше, усмихвайки се нервно.

— Госпожице Нуран, може ли за минута? Много ви моля, много-много ви моля, госпожице Нуран!

Попита троснато:

— Какво има?

— Моля ви, изслушайте ме за минута…

— Виждате, че ви слушам. Хайде говорете!

Правейки знак на гимназистите, които гледаха любопитно от отсрещния тротоар, привлекателният младеж с тънките мустаци каза:

— Хванахме се на бас с приятелите ми: знаете ли за какво служи лосионът „Ес“?

Нуран не знаеше:

— Какво е това?

— Ааа… Наистина ли не знаете?

— Не…

— Никога ли не сте го купували от аптеката?

Точно в този момент шофьорът Решат, който вонеше на ракия, се присламчи до тях:

— Какво има, Нуран? Кой е този?

Младежът с тънките мустаци избяга при приятелите си, а Нуран каза:

— Не го познавам.

Решат, чиито очи бяха почервенели, продължи:

— Като не го познаваш, защо говориш с него, глупачке?

— Честна дума, батко Решат. Попита ме какво е лосион „Ес“. Не можах да кажа. Продавали го в аптеките…

— Ти да не си аптекарка?

— Не…

— Е, тогава?

— Какво ти става днес, батко Решат? Плашиш ме!

Дръпна момичето за ръката:

— Не се плаши. Няма да ти сторя зло…

Нуран се засрами от околните, но все пак вървеше покорно, без да прави опит да освободи ръката си от силната лапа на младия мъж.

— Ако ти беше направил нещо лошо, горко му!

— Благодаря ти, батко Решат!

— Ей, ти… не ти ли казах да не ме наричаш батко?

— Ей, ти ли?

— Пийна ли си, така говоря. Особено с тези, които обичам… Нуран!

— Моля.

— Ти не си ли сестра на най-близкия ми приятел?

— Да.

— Аз те обичам!

— Ааа…

— Какво има за чудене?

— Не зная.

— Аз те обичам, Нуран. Друг, освен мен няма да те пипне. И знаеш ли? Ти ще станеш артистка, Нуран, може би голяма певица, може би…

— Филмова звезда — каза Нуран.

— Да, филмова звезда. Аз мога да те направя филмова звезда. Зарежи майка си и глупавия си брат. Те искат да си останеш обикновена домакиня. Знам всичко, Нуран. Остави ги тях!

— Ако остана обикновена домакиня, ще се самоубия.

— Не, няма да останеш. Ще станеш филмова звезда и ще печелиш хиляди, десетки, стотици хиляди. И на това място ще те заведа аз. Познавам много филмови компании в Истанбул. Разбра ли, Нуран? Аз ще те издигна. Толкова ще те издигна, толкова, че ще смаеш първо брат си, после майка си, а по-късно — и приятелките си. Особено приятелките си, които ще се изядат от завист!

Нуран си помисли за дъщерята на бакалина.

— Да се изядат, Нуран! Твоето място е в Истанбул, в апартамент. Ти си момиче, родено за Истанбул и за апартаменти, не за този провинциален градец.

Нуран като че ли летеше в небесата. Ето първия човек в живота й, който я разбира! Наистина се е родила за Истанбул и за лукса на апартаментите. И ако майка й, брат й, приятелите й не разбираха това, нима вината беше нейна?

Бяха стигнали пред канцеларията.

— Нуран — каза шофьорът Решат.

— Моля?

— Да си починем ли малко тук?

— Ааа…

— Защо?

— Как така?

— Защо да не може?

— А вашият шеф?

— Какво ще прави шефът тук по това време?

Решат вече беше извадил ключовете и дори беше отключил канцеларията, чиито прозорци бяха тъмни. Знаеше, че е намерил слабото място на младото момиче и не искаше да пропусне този пръв удобен случай. Пъргаво го побутна вътре и след като влезе и той, със същото пъргаво движение на ръката заключи отвътре вратата на канцеларията.

Навън проблясваха светлините на електрическите крушки.

С показалец в устата Нуран попита уплашено:

— Защо дойдохме тук?

Наглият шофьор сви рамене в полумрака:

— Нищо, ще поговорим.

Малко по малко избута момичето във вътрешната част на канцеларията. В полумрака — очертанията на тъмен фотьойл. Седнаха един до друг. Взе между дланите си ръката на момичето:

— Нуран!

— Моля?

— Искаш ли да станеш моя жена?

Какво да каже, какво можеше да каже?

Мъжът настоя:

— А? Искаш ли?

Измъкна ръката си:

— Колко си особен тази вечер, батко Решат!

Отново взе между дланите си измъкнатата ръка:

— Нали нямаше да ме наричаш батко?

— Как да те наричам?

— Решат ме наричай, мили мой ме наричай, душо моя ме наричай, а най-добре — съпруже мой!

Отново изтегли ръката си. След изтеглената ръка — големите космати ръце. Бягане; преследване. Просна момичето на канапето; майсторски ръце, които добре познаваха преследването.

— Не го прави, моля ти се, не го прави!

— Нищо не съм направил.

— Щом искаш да се ожениш за мен…

— Да?

— Искай ме от майка ми!

Големите космати ръце се отдръпнаха:

— И това ще стане, Нуран. Ти ще бъдеш моя. Знаеш ли какво ще направим, след като станеш моя?

— Какво ще направим?

Извади една цигара от пакета и я запали:

— Веднага ще заминем за Истанбул. Ще те запозная с филмови компании, ще вземеш роля, ще спечелиш много пари. Ще се нанесем в голям красив и луксозен апартамент, а после…

— После, батко Решат?

— После, захарчето ми, светът ще бъде наш!

Пъргаво движение. Силно дръпна младото момиче до себе си, притисна устни до устните му. Чудно, този път Нуран не се отдръпна. Дори не си го помисли. След това други, много по-различни неща. Всичко стана за половин час. Нуран беше започнала да плаче, хълцайки.

Решат, който беше станал, оставяйки я обляна в сълзи, каза:

— Мълчи! Нали всякак щеше да бъдеш моя?

Не получи отговор. Не обърна и внимание. И без това не можеше да мисли. Щеше ли наистина да я вземе? И какво, ако я вземе? Не знаеше, не знаеше, не знаеше. Все пак каза:

— Бях принуден да направя това, за да те обвържа на сто процента към себе си. Скоро ще отидем в Истанбул. Ще станеш звезда. Ставайки звезда слава, пари, нови познати и приятели… Можеше да ме забравиш. По тази причина това беше нужно.

Решат не си затваряше устата и мелеше като машина. А Нуран мълчеше, само мълчеше. Слушаше го, но сега го гледаше като враг. Враг, но симпатичен враг, от когото не можеше да избяга и да се спаси, с когото животът й беше свързан на сто процента.

— Хайде ставай да вървим! Да не се притесни майка ти!

Стана, оправи се.

— Какво ще кажа на мама?

Хвърли угарката си на земята и я стъпка:

— Нищо.

— А ако разбере?

— Какво?

— Пък и трябваше да я попиташ, нали?

— Миличка, откъде ще разбере? Кой друг, освен теб и мен ще знае? И защо преувеличаваш?

— Ще кажа на мама, че сме били на кино.

— Кажи.

— С момичетата сме били на кино и на излизане съм те срещнала случайно.

— А аз съм те довел до вкъщи.

— Добре.

След пет минути блестящата кола докара Нуран до вкъщи. Влезе вътре след „съпруга си“. Перачката Айше ги посрещна разтревожено. Двамата от две страни я убеждаваха, както бяха решили. Повярва, защо да не повярва? Вярваше на дъщеря си. Що се отнася до Решат, той беше най-близкият приятел на сина й. После… нали той беше батко Решат. Нямаше да я погледне с лоши очи я. Само че Нуран май беше плакала. Попита. Момичето отговори:

— Филмът беше много тъжен.

6.

Дозата силно приспивателно, която изпи рано вечерта, не беше помогнала на стария предприемач. Обръщаше се наляво и надясно в леглото си, а очите му горяха като пустиня.

Вече много дни и нощи не можеше да заспи.

„Бих платил хиляда, две хиляди, десет хиляди, само и само да успея да поспя няколко часа! — мислеше си. — Да, десет хиляди, че и сто хиляди. Добре де, защо не мога да заспя? Какво ми пречи? Да не би да е някакво подсъзнателно безпокойство?“

Разбира се. Един проблем — проблемът за жена му, който глождеше като малко червейче подсъзнанието му. Не можеше да реши дали жена му не е донякъде права. Не можеше да каже: „Да се разделим! Намери своето равновесие! Спаси ме от безчестието и изтезанието да бъда рогоносец!“ Не казваше и дори пред себе си не можеше да го признае. Правеше се, че не знае, че е рогоносец, избягваше да си го спомня.

Изведнъж всичко в главата му се изпари. Пред отворения прозорец на стаята беше минал силует. Силует на човек. Кой беше? Сянка, но чия? Кой можеше да бъде? Къде отиваше? Какво правеше в този час пред прозореца му? Крадец ли беше? Да го убие ли искаше?

Предпазливо слезе от леглото с боси крака. Отиде до прозореца и погледна към коридора. В полумрака видя бързо отдалечаващия се силует на жена си.

Къде ли отива?

Дълго гледа с празен, със съвсем празен поглед сянката на жена си в полумрака. Сянката слизаше по стълбите. Значи щеше да отиде в градината. Каква работа имаше тя в градината? Може би също не е могла да заспи и ще очаква съня, разхождайки се.

Сянката слезе по стълбата и изчезна.

Старият предприемач бавно излезе от стаята си и отиде до един от прозорците на преддверието, които гледаха към градината.

От този прозорец се виждаше всичко: дърветата, морето от множество дървета, пътят, който минаваше между тях, цветните лехи… Всичко беше огряно от лунна светлина. Изведнъж отново забеляза бялата сянка. Беше излязла от къщата и вървеше между цветните лехи. Щом пътят й зави към гаража, у стария предприемач не остана никакво съмнение. И бездруго щом видя жена си да се промъква страхливо в коридора като бяла сянка, той разбра, че тя ще отиде в гаража, но не можа да го повярва.

Мозъкът му започна да пулсира. Защо?

Да не би да не знаеше? Тя не сядаше ли често в колата с младия шофьор, не изчезваше ли за дълго? Не знаеше ли защо отиват? Е, тогава? Защо сега се беше ядосал, а сърцето му силно се разтупа?

Пое си дълбоко въздух и го издиша.

Да, значи тази жена, тази долна жена си вършеше работата тук. Явно дългите разходки с колата не й стигаха, та и под покрива на къщата му…

Залитайки, като че ли загубил съзнание, той се подпря на стената. Какво трябваше да направи? Какво беше длъжен да направи? В полумрака, с приковани към отсрещната стена очи, той мислеше как да постъпи, как трябва да постъпи. Да, това беше прегрешение, но у кого беше вината? У жена му ли? У шофьора ли? Или у него, да, у самия него? Най-вероятно у самия него. Голямата разлика във възрастта помежду им. Луксозната му кола, която влиза в покрайнините на Истанбул, младо момиче, което скача на въже на улицата с приятелките си, бедни жители на махалата, които надничат зад решетките на прозорците, баща й, болната й майка… Той, който не обърна внимание на стряскащата разлика във възрастта, не беше ли виновен колкото баща й и майка й, които му я дадоха — дадоха е меко казано, — които му я продадоха?

Отново въздъхна.

Ами шофьорът? Този, който протегна ръка към честта на човека, чийто хляб ядеше, той не беше ли виновен? Може би беше, но не толкова много. Той беше млад, привлекателен, буен. Как можеше да устои на млада, макар не колкото него, но все пак млада и на всичкото отгоре — богата жена, която му се обесваше на врата?

Затвори очи. Гневно си представи какво правят в момента жена му и шофьорът. Вероятно се прегръщаха върху леглото.

Пред очите му се редяха сцени. Безчестни фигури със срамни очертания в скрити, бегли картини. Не искаше, не искаше да си представя тези фигури! Нека вършат каквито щат мръсотии, нека стигнат дъното на ада. Защо, защо го мислеше? Какво и кой му носеше страданието, от което му се гадеше?

Постепенно смръщеното му чело се покри с пот.

Махна с ръка, като че ли за да пропъди това, което беше в главата му. Пропъди го, но картините упорито следваха една след друга като сменящите се или редуващи се сцени на филм, които ставаха все по-продължителни. Това беше порнографски филм. А ролята на единия от двамата се изпълняваше от съпругата му, която той все още обичаше. Ако беше чужда жена, а не жена му, от която не можеше да се откаже, може би гледката щеше да му хареса, но това беше неговата законна съпруга, неговата чест!

А сега какво? Беше стар и щом не можеше да изпълнява съпружеските си задължения, трябваше ли да нахлуе в стаята, където се въртяха като на кино сцените в главата му? Нещо трябваше да се направи. Толкова ли е пресъхнала кръвта му? Баща му, дядовците му… Ако бяха те, ако това беше дошло до техните глави? Много добре си спомняше баща си. Снажен буен мъж с огромни мустаци, който плашеше жените вкъщи и властваше над тях. Дядо му беше същият като баща му. И него си го спомняше. Ами тогава? Ако те сега бяха на неговото място? В никакъв случай нямаше да стоят така безучастно, нямаше да оставят ненаказана тази, която им слага рога.

Като че ли дълбоко в сърцето му бавно се отвори една врата. Появиха се две лица, две познати лица — на баща му и на дядо му. Смееха се. Лицата им бяха подигравателни и пренебрежителни. Като че ли искаха да кажат: „Жалко! Жалко за теб! Май не е наша кръвта, която тече във вените ти? Защо стоиш? Едно време в кафенетата, на пиянските софри се заливаше от смях на разказите за измамени мъже и дори не ти минаваше през ум, че същото ще ти дойде до главата. Заканваше се при такъв случай да удряш, да чупиш, да рушиш. Ха сега де? Къде отидоха онези измишльотини? Ето, жена ти е зад стената, зад вратата. Тя и онзи кучи син с красиво лице… Ти защо стоиш? Нима всяка нощ слагаш под възглавницата си пистолет, за да спи там? Защо го мъкнеш със себе си? Не е ли, за да се защитиш? Глупако, зад стената се извършва най-големият обир в живота ти. Крадат честта ти, твоята чест!“

Стъпвайки на пръсти, отиде в стаята и взе малкия си пистолет изпод възглавницата. Щом ръката му напипа студеното желязо, той се сепна и се опомни. За какво щеше да го използва? За да убие онова весело младо момиче от покрайнините на Истанбул, което някога бягаше босо и скачаше на въже пред порутените къщи.

Сега започна да си я представя сред обутите с налъми млади момичета по истанбулската уличка, къщите с почернели дъски, кучетата и котките, които се биеха в тенекиените боклукчийски кофи, честите изблици на момичешки кикот, бедните жители на махалата, които гледаха искрено, с истинска сърдечност. Кой беше я довел до сегашното положение на прелюбодейка, на жена, въргаляща се в леглото на чужд мъж? Не беше ли той, който благодарение на парите си я откъсна още като съвсем мъничка пъпка от клона й и я взе в старите си ръце? Нали тогава си казваше нехайно, че ще му мисли след пет, след десет години, че после… Аллах е милостив.

Беше се отпуснал. Вече щеше да пъхне обратно под възглавницата пистолета, който още държеше в ръката си, щеше да се откаже от тази мръсна работа, когато отново видя подигравателните, но и сурови погледи на баща си и дядо си.

Студена пот, сърцебиене. Вътре в себе си, в дълбините на сърцето си, започна разговор със старците.

„Защо стоиш?“

„Не зная!“

„Вземи пистолета, застреляй я!“

„Да, но я обичам, все още я обичам!“

„Развалено семе, гнило семе. Ти си едно нищожество!“

„Кой ме доведе до това положение? В мен не тече ли вашата кръв? Не съм ли част от вас? Не е ли ваше наследство част от моето сегашно положение? Какво съм аз, ако не вашето продължение?“

„Тогава вземи пистолета, иди и си вземи дължимото!“

Пистолетът и без това беше в ръката му и като нямаше друг изход, тихо излезе от стаята. Коридор. Полека мина през него. Стълби. Внимателно слезе по тях. Градина. Бавно тръгна през нея към гаража и спря пред слабо осветения прозорец с бяло перде.

Имаше луна. Бледа непълна луна. Застана зад гъстите листа на портокаловите дървета. Светът беше близо, много близо, но старият мъж не го виждаше. В ръката му — пистолет, на гърба му — пижама, копринена пижама, на краката му — меки лачени пантофи…

Те бяха зад осветеното бяло перде. Един юмрук по стъклото. Намиращите се вътре чисто голи прелюбодейци, грешниците, които в ужас се мъчат да избягат…

Филмът, пак същият филм в главата му!

Бяха се разбягали в мъждукащата жълта светлина на слабата лампа. Бягаха от смъртта, от края си. После? Беше вдигнал пистолета, беше стрелял… Те се затъркаляха, заваляха се в кървища.

„Точно така! — като че ли каза баща му. — Хайде чупи прозореца!“

Дядо му пък, все едно наливаше масло в огъня:

„Не, душко, няма да стреля. Той няма смелост за такова нещо, той е един страхлив рогоносец… Няма да се осмели да стреля!“

Тъкмо беше протегнал ръка към прозореца, за да докаже, че не е страхлив рогоносец, когато спря.

„С какво право?“ — каза си.

Отпусна ръка. Да, с какво право? Да не би да задоволи желанията на жената, която беше взел, без да обръща внимание на възрастта си, че сега да се чувства в правото си да я убие заради нейната неблагодарност? Не. Никога. Отгоре на всичко се държеше студено с нея. Задължението на съпруга не се състои само в това да храни, пои, облича и разхожда.

„Страхливец!“

Отново баща му и дядо му. С махане на ръка прогони образите им. Нямаше да я убие. Жената имаше право. Най-голямото мъжество, което той можеше да прояви, беше да я изпрати в родното й място, от което я взе преди години. Тя имаше злато, имаше дори диаманти. И пари щеше да й даде, отпращайки я. Това беше мъжеството. Точно когато се канеше да си тръгне оттам, в главата му пак се появиха сцените от онзи порнографски филм. В този момент тя е в ръцете на шофьора — също като във филма…

Решат изтръска пепелта на цигарата си:

— Нищо…

— Не е нищо, има нещо. Кажи. Защо?

— Смъртта на дъртия… Дълго ще се проточи, много дълго!

По лицето на жената мина сянка от притеснение.

— Вярно! — каза. — Имаш право!

— После инжекции, други работи… Толкова добре се грижи за себе си, че…

— Грижи се.

— Кой знае кога ще умре!

— Какво да правим? Какво искаш да направя аз?

— Не зная, но си мислех за някаква злополука… Какво ще кажеш?

— Какво?

— Ако умре при някаква злополука…

— Де тоз късмет… — Скочи от леглото: — Дай ми една цигара!

Решат протегна пакета, жената си взе и запали от огънчето на младия си любовник. После започна да обикаля из стаята. Той беше пуснал муха в главата й. Наистина съпругът й трябваше да умре в някаква злополука. Влакова катастрофа например… Или пък, докато пресича, да го блъсне такси… Развълнува се. Приближи се до мъжа, който я наблюдаваше от леглото, облегнат на лакът.

— Знаеш ли какво мисля?

— Какво?

— Да го блъсне такси, докато пресича главния булевард, и…

— И тогава ще пукяса ли?

— Имаш ли ракия?

— Какво ще правиш?

— Ще пия, ще пием, глупчо. Какво друго се прави с ракията?

— Посред нощ ли?

— Да! — отсече.

Отвори долапа. Голяма половинлитрова бутилка, преполовена. Махна тапата и я надигна. Пиеше като мъж. Нямаше нужда от никакво мезе. Мезето й беше цигарата.

— Пийни и ти.

— Няма да пия.

— Защо?

— Без да съм седнал на маса, без мезета и някакви салати не ми се ще…

— Женчо! — каза гаменски. — С топли мезета и с туршии и баба знае да пие ракия. Мъжете могат да пият ракия с цигара! — Отново надигна шишето, като че ли искаше да покаже мъжка класа.

— Жива — здрава! — каза Решат.

— Хайде дай мезе!

Протегна устни към устните на младия мъж. Беше в пълния смисъл на думата от „онези жени“. Целуваше и целуваше ненаситно любимия си шофьор. После се отдръпна и попита:

— Кажи, как ще се спасим от този тип?

Шофьорът сви рамене:

— Не знам.

— Знаеш!

— Откъде да знам бе?

Жената отново започна да обикаля с шишето в ръка. Какви ли неща не й минаваха през ума: влак, влакове. Влакове, които се блъскат, викове до небесата, писъци, после загинали с разбити глави, в кървища. Между умрелите е и той — нейната най-голяма напаст. Плаче, хълца. Кой откъде ще разбере, че и сълзите й, и хлипането й са от радост? Ама това са небивалици. Влаковете не се блъскат току-така, пък и да се блъснат, дъртакът няма да е във влака. Най-лесно, най-постижимо и близко до ума е да стане при пресичане. Но това не е ли също случайност, половин на милион? При това положение? Отпи от шишето една след друга две глътки. Застана срещу Решат:

— Кажи, как да се отървем от този тип?

Подлецът се ядоса:

— Откъде да знам бе?

— Защо не знаеш? Не си ли мъж? Ум нямаш ли? Напъни си мозъка. Не ти ли трябват пари, бъдеще, хубав, много хубав живот?

— Разбира се, че ми трябват.

— Тогава няма проблем, разбрахме се…

— Какво ще излезе от това?

— Не се прави на глупак! Не прочетохме ли преди време във вестника? Една жена се договорила с младия си любовник да… мъжа й.

— Говори ясно!

— Глупако, какво по-ясно от това?

— ???

— Защо гледаш така строго?

— Продължавай!

— Не ме гледай така! Казах ли ти да го убиеш?

— От погледа ти го разбрах.

— Да не си луд! Да не би да искам да си изцапаш ръцете с кръв? После, ако те тикнат в затвора, аз какво ще правя?

— Още какво?

— Не казах: „Ти го убий!“

— Каза, че онази се договорила с любовника си. Значи и ние, ако се договорим…

Запуши с ръка устата на младия мъж.

— Говори по-тихо! — зашепна. — Ако се договорим, какво ще стане?

— Нищо няма да стане, но ако изцапаме ръцете и лицата си, ще изгорим!

— Вярно. Така е — нито ти, нито аз. Защо като будали да си горим ръцете, щом има маша?

— Сега стана.

— Ще използваме парите ми. В този свят човек какво ли не прави за пари!

— Вярно.

— Ръцете ти са дълги. Познаваш много хора. А аз съм жена. Единственото нещо, което мога да направя, е да платя за тази работа.

Отново надигна шишето. Изпразни го до последната капка, като че ли пиеше вода. После го хвърли в ъгъла.

Беше се напила яко. Когато говореше, езикът й се заплиташе. Изведнъж започна да плаче. Опряла глава на гърдите на любимия си мъж, тя плачеше, въздишаше и току попита:

— Обичаш ли ме?

Като нямаше друг изход, Решат отговори:

— Съмняваш ли се?

— Не се съмнявам, мили, не се съмнявам, но се държиш с мен много студено. По-рано така се палеше, че чак щеше да ме разкъсаш. Стискаше ме толкова ненаситно, че чак костите ми пращяха. Разраняваше устните ми. А сега?

— Какво е станало сега?

— Какво да стане? Като че ли си недоволен, че идвам в стаята ти…

Като не получи очаквания отговор от младия мъж, тя рязко се изправи и попита заплашително:

— Кажи. Не си ли доволен?

Решат се подсмихна:

— Луда.

— Остави това сега, отговори! Доволен ли си, не си ли? Ако не си, кажи го направо, веднага да ставам и да си ходя! — После, съвсем побесняла, додаде: — Решат, не ме подлудявай, отговори бе!

— Какво да ти отговоря, захарчето ми? Доволен съм, но се притеснявам от мъжа ти!

Тя скочи от леглото:

— От мъжа ми ли?

— Какво да правя? Не зависи от мен.

— Значи се страхуваш от мъжа ми? Жалко за теб. Аз съм жена, пък не се страхувам, а…

И Решат се изправи:

— Той е твой мъж, чедо. Не те задоволява, не може да излезе на глава с теб. Ти си правата. А аз? Той преди всичко ми е шеф. Дава ми работа и хляб.

Младата жена като че ли се беше успокоила. Запали цигара от пакета на Решат и после отново се приближи до ръба на леглото му.

— Я го зарежи! Аз ще ти дам не само хляб, ами масло, каймак и мед. Ще ти дам състояние, блестящо бъдеще. Ще те направя богат, разбра ли?

Очите на жената се затваряха. Решат, който се страхуваше тя да не заспи, мислеше как час по-скоро да я разкара. Най-лесно щеше да бъде, ако й даде исканата любовна милостиня…

— Не ме ли слушаш, Решат?

— Аз ли?

— Ти!

— Глупости говориш.

— Не слушаш, животно, лъжец!

— Ууух!

— Какво? Ух ли? От мен ли?

— От теб. Хайде тръгвай си вече!

Тъй като го каза полу на шега, жената не се ядоса.

— Значи ме пъдиш?

— Да, пъдя те, върви си вече. Пияна кучка!

— Пияна кучка ли?

— Да, пияна кучка!

Изведнъж, ставайки сериозна, тя изрече:

— Аз съм съпруга на твоя шеф, аз съм ти госпожа!

— Голяма работа!

Жената замалко да избухне в смях. Разпери ръце и се хвърли в обятията му:

— Целуни ме!

Решат я целуна.

След четвърт час, разрошена, тя излезе от стаята на гаража. Беше прохладна лунна нощ. След като вдиша няколко пъти чист въздух, тя тръгна между плодните дървета, леко залитайки. Изкачи каменната стълба на вилата. Точно когато минаваше с омерзение покрай отворения прозорец на мъжа си, пред нея с неочаквана бързина изскочи старият предприемач:

— Откъде идваш?

Пияната жена най-напред се стресна. Той ли беше това? Този мъж, загубил от много години способността си да бъде съпруг? Дойде на себе си:

— Какво те засяга?

Мъжът я хвана за китките и понечи да я притегли в стаята си:

— Мен ли какво ме засяга? Аз какъв съм ти?

Жената нервно се засмя:

— Ха-ха-ха…

Мъжът насочи към нея пистолета в ръката си:

— Ще те унищожа!

Стана сериозна:

— Мен ли? Ти ли, ти, който от години се влачиш след мен като кротка овчица? — С опакото на ръката си тя отстрани дулото на пистолета му. — Да заплашваш с пистолет една жена не е майсторлък, господине! Жената трябва да върви след съпруга си заради неговата мъжественост. За една незадоволена жена парите, богатството, златото, диамантите, че дори и пистолетът не значат нищо, разбра ли?

Той свали ръката, в която държеше пистолета. Тя щеше да тръгне, но спря:

— Ако трябва някой от двама ни да умре и ако тази работа трябва да свърши пистолетът в ръката ти, то това не е незадоволеният, а некадърният. Разбираш ли? Ти от години, да, от много години не можеш да ме задоволиш. Засрами се от некадърността си!

Старият предприемач не чуваше. Обзаведеният с тежки скъпи мебели салон на вилата се беше преобърнал наопаки.

— Не те обичам, отвращавам се от теб. Защо стоиш? Стреляй, убий ме! Ти си убиецът на моята младост, красота и радост. Ако имаш чест, обърни този пистолет не към мен, а към себе си! Застреляй се, защото предизвикваш погнуса у една млада жена!

Остана неподвижен, като замръзнал. Не знаеше колко време е минало. Изведнъж шумът от затваряне на врата го накара да се опомни. Значи изоставяйки го, жена му си беше влязла в стаята и беше хлопнала вратата под носа му. Сега какво да направи?

Погледна пистолета в ръката си. Какво друго беше той, освен безвредна играчка, чието черно дуло леко проблясваше на лунната светлина, влизаща в салона през отворения прозорец към градината. Можеше ли да го обърне към себе си и да натисне спусъка му, за да се избави от унижението? Не, не можеше да направи това, нямаше да може да го направи. Беше получил работата, щеше да получава още много нови работи, щеше да печели пари. Работа и пари… Но защо? За кого? За да превръща в госпожи нови и нови момичета от крайните квартали, а те един ден да се изправят срещу него и да го обиждат с жестоки хули?

Стъпвайки на пръсти като крадец, страхувайки се да не чуе жена му, той влезе в стаята си и се захлупи на леглото.

7.

Както всеки ден, големият трион, който режеше като сирене дебелите дънери в пущинака, пак събуди Ихсан от сутрешния му сън. Един силен хриптящ и режещ звук. Преди да се изправи от походното си легло, той сладко се протегна, прозя се и избърса с юмруци навлажнените си очи.

Пращеше от здраве. Тук беше спокоен, дори много спокоен, но майчицата му? Как ли живееше тя с постоянните болки в кръста, в ръцете, в краката и в слабините си? Да беше дошла тук, да бяха заедно в тази мъничка барака на строителната площадка! Може би от чистия въздух на работното му място, обградено от стръмни скали, тежестта и болките й щяха да поутихнат и дори след време да изчезнат.

Взе от масата до леглото цигарите и кибрита, запали цигара.

Женицата можеше и да поиска да дойде, но сестра му Нуран? Тя щеше ли да иска? Не мислеше. Защото знаеше, че тя не обича по-големия си брат, че душа дава да стои далеч от неговия контрол. Сега тя си развява байрака, разхожда се, където си поиска, купува си, от каквито си иска магазини толкова харесваните филмови списания, кой знае как се кълчи, за да дразни тичащите след нея. Всъщност да мисли така за собствената си сестра не беше хубаво, знаеше го, но нямаше никаква нужда да се самозаблуждава. Нека майка му да казва колкото си иска: „Не се гримира, батко, не обикаля по улиците“. Той си познаваше стоката. Да, беше завършила Девическия институт по изкуствата към лицея, беше умно и образовано момиче. Но ходеше на кино, четеше филмови списания и си умираше да прилича на тези от списанията. Той от това се страхуваше. Иначе, разбира се, нека ходи на кино, нека чете каквото харесва.

Стана, заслепен от изгряващото слънце, което, промъквайки се между зъберите на планината, оцвети в яркочервено стаичката му. Юнашка фланелка, къси панталонки, а в тях — едри ръце и крака с яки мускули… Взе от стената работната си риза и я облече. После нахлузи и работните си панталони от жълт лен.

Най-много се радваше на идването си тук заради здравето. Кристалночистият въздух, леденостудената вода бяха успокоили обтегнатите му нерви от смесицата на бетон и стомана в града, от замърсения му от мотори и фабричен дим въздух, бяха укрепили здравето му. Когато се събуждаше сутрин в града, чувстваше леко главоболие и горчив метален вкус в устата си… Тук нямаше такива неща. Ставаше здрав като желязо, като стомана, усещаше в себе си страшна сила.

Хапна с апетит парчето хляб и сирене, останали от вечерта, и изскочи, понесъл тефтера за отчет, перфоратора и молива. Най-напред перфорира картите на работниците, които дялаха камъни в пущинака, и записа в жълтия тефтер имената и номерата им. Точно щеше да се отправи към сектора на бичкиджиите, когато младото селско момиче, което бе видял и предишния ден, почти подскачайки по тесничкия планински път, мина покрай него с вързопче в ръка.

С черните си шалвари, с дрехата си от синя басма на цветя, под която се открояваха едрите му заоблени гърди, с бялата си, стегнато завита чак до устата забрадка, която оставяше открити само големите му черни очи, то приличаше на плаха кошута.

Минавайки покрай Ихсан със закачлив поглед и усмивка, момичето беше отишло към големия трион. Ихсан нямаше какво друго да прави и тръгна след него. В това нямаше нищо преднамерено, никаква скрита цел. Просто бе свършил проверката на каменоделците и следваше да отиде да проверява бичкиджиите. И се отправи към тях. Най-напред трябваше да перфорира картата на Коджа Хасан, който стоеше пред големия трион, и да го провери, но се отказа, защото там беше отишло красивото селско момиче. Околните можеха да си помислят нещо такова: „Я го виж писаря! Щом разбра, че момичето е дошло при баща си, веднага хукна нататък…“ Не искаше да си мислят така. Да, тя бе красива, бе привлекателна, но дотук. Защо трябваше да се забърква с момиче, когато не можеше да го поиска по закон Божи от баща му и да се ожени за него? А можеше лудо да обикне тази девойка с поглед на кошута, можеше да я поиска от баща й, както Аллах е заповядал.

По едно време вдигна глава от работата си и срещна погледа й. Тя бе застанала точно отсреща, до резачната машина. Гледаше уверено и леко се усмихваше. Междувременно забрадката й се беше развързала и докато я връзваше наново, се показа лицето й, напомнящо парченце от луната. Едно много бяло и съвсем кръгло лице.

Ихсан, който беше свършил проверката си в този сектор, ще не ще, трябваше да отиде там.

Отиде. Бичкиджията Коджа Хасан така се беше увлякъл в работата си, че когато Ихсан го побутна по рамото, за да му каже: „Лека работа!“, погледна със зачервени очи, като че ли се събуждаше от сън, и разбра каква е работата: писарят пак беше дошъл на проверка!

— Добре дошъл, господине! — каза.

— Добре заварил, хайде давай картата.

Измъквайки картата от джоба си, грамадният човек погледна дъщеря си накриво.

— Защо стоиш? — попита. — Хайде пръждосвай се!

Тя не се стресна като градските момичета, не се уплаши, нито се поколеба.

— Имаш ли нещо да кажеш? — попита.

— Не.

Обърна се с безразличие и отдалечавайки се от триона, с бързи крачки се отправи към планината. След малко Коджа Хасан обясни:

— Доведената ми дъщеря. Донесла ми ядене… Хиляда пъти я предупреждавах да не ми носи вързопа, че вече стана голямо момиче. Не слуша. Да го беше пратила по брат си! Не, сама ще го носи…

Ихсан каза, колкото да се намира на приказка:

— Сигурно в селото й се стяга душата!

Коджа Хасан много се ядоса:

— Как така ще й се стяга душата? Тя да не е градско момиче?

Девойката, напомняща кошута с големите си черни очи, дойде и на следващия, и на по следващите дни, но не беше сама.

Беше с по-малкия си брат. Идваше до бараката на Ихсан, изпращаше по брат си вързопа с храната на баща си и после уж чакаше брат й да се върне.

Този ден Ихсан, който беше направил проверката и се прибираше, я завари зад бараката си, облегната на една скала, да чака брат си. Спря за момент, колебаейки се да отиде, или да не отиде при нея. Но момичето го погледна така подканващо, че не се стърпя и тръгна.

— Здравей! — каза.

Момичето се усмихна радостно:

— Здравей!

— Много ли се страхуваш от доведения си баща?

Лицето й помръкна:

— Очите да му изхвръкнат!

— Защо?

— Никъде не ме пуска. Аз да не съм дете?

— Как така ще си дете? Как се казваш?

Погледна, засмя се, изчерви се, сведе очи:

— Хатча. А ти?

— Аз съм Ихсан.

— Ти защо никога не идваш в нашето село?

— Да дойда ли?

— Ела, но не влизай в селото. Аз ще те чакам в гората…

Изведнъж се смъкна от скалата и се сниши. Каза разтревожено:

— Върви си от тук. Брат ми идва. Довечера ще те чакам в гората, чу ли? Около полунощ…

— Добре — каза Ихсан.

Сърцето му сладко туптеше. Влезе в бараката си. Майчице, колко красиво, колко сладко същество! Тя беше точно момичето, което искаше, което можеше да обикне.

Струпа върху масата тефтера, молива, перфоратора и всичко останало и седна до прозореца. Как щеше да дочака вечерта — с конец щеше да я тегли! Както всеки ден, след проверката отвори тефтера пред себе си, уж щеше да работи, но къде ти! От ума му не излизаше красивото момиче с големите черни очи. След малко дойде Мемед Уста и като го видя такъв отнесен над тефтерите, попита с любопитство:

— Какво става? Нещо ново?

Ихсан се стегна:

— Нищо, Мемед Уста. Заповядай, влез!

— За какво мислиш?

Засмя се:

— Няма нищо бе…

Мемед Уста, който притегли стол да седне, не се хвана и каза:

— Хайде, хайде.

— Честно, няма нищо…

Мемед Уста подаде писмото, което държеше:

— Вземай!

Ихсан го грабна и щом погледна плика, разбра.

— От майка ми е — каза. — От майчицата ми!

Нетърпеливо го разкъса и започна да чете. След няколко общи приказки за това-онова майка му споделяше притесненията си за сестра му Нуран. През последните дни започнала да се държи много странно, била все замислена. Нямало я някогашната Нуран, която се смеела за нищо, бърборела, обръщала с песните си махалата наопаки, лудата по киното Нуран, която щом излезела на улицата, повличала след себе си момчетата. Нямало я вече. Сериозна, тревожна, умислена. Майка му се опасяваше да не е болна. Ако знаела какво се върти в главата й, нямало да се страхува. Но не знаела. А като питала, дъщеря й не отговаряла. Ако имала, не дай боже, някаква тайна болест или някаква мъка, която крие от майка си, женицата нямало да го понесе!

Мислите, в които Ихсан беше потънал преди малко, бяха променили посоката си. Черните очи на красивото селско момиче бяха отлетели и тяхното място бе заело вечно угриженото, непознаващо усмивка лице на майка му. Мъчеше го мисълта не за болестта, връхлетяла внезапно сестра му, а за това, че майчицата му се стараеше да предпази децата си от всичко, че си слагаше мъка на сърцето от най-незначителните неща. Знаеше как трепери майка му над рожбите си. Заради това можеше да се разболее, да легне на легло, а после и…

Стана с писмото в ръка. Дълбоко замислен, взе да обикаля из стаята. Мемед Уста го наблюдаваше от единия ъгъл и не издаваше нито звук. Най-после каза:

— Какво има? Лоши новини?

Ихсан спря точно срещу верния си приятел. Втренчи разтревожения си поглед върху месестото, кръгло лице на майстора.

— А? — каза майсторът. — Лоша новина ли?

— Мисля, че заради сестра ми мама отново е изпаднала в параноя…

Мемед Уста каза:

— Не се безпокой! Майките са такива. Има ли защо да се притесняваш?

— Не, но това нейно неспокойно сърце… Със страховете си се е докарала до болест. По цели нощи все за това мисли.

— Прав си, но какво можеш да направиш?

— Точно затова се стяга душата ми, че не мога нищо да направя. Потънала в съмнения, жената се кахъри заради мрачното настроение на дъщеря си.

Денят премина в черни мисли. Когато се свечери и слънцето се скри зад стръмните тъмнолилави скали, той се сети за Хатидже. Не беше забравил майка си, но и Хатидже не му даваше мира. Без да се обади дори на Мемед Уста, той тръгна към планината. Пътят минаваше през леката розовина от залеза на отдавна скрилото се вечерно слънце. Беше потънал в пот. Колко внушителна беше гората с огромните си дървета! Жужене на невидими насекоми, нечии сърцераздирателни вопли, идващи незнайно откъде, мучене на вол в далечината…

Застаналата точно на върха на високите дървета луна бавно се плъзгаше надолу. Мислейки си, че вече е време, Ихсан стана и тръгна. Когато наближи селото, спря. Почака малко. Изведнъж забеляза в полумрака тъмната сянка на момичето и се затича.

Девойката попита плахо:

— Много ли чака?

— Не.

Седнаха един до друг под едно дърво и облегнаха гърбове на дебелия му ствол. Долавяйки, че младежът е умислен, Хатидже попита:

— За какво мислиш?

— За нищо.

— Не ме ли харесваш?

— Ако не те харесвах, щях ли да дойда?

Взе между дланите си коравата пълна ръка на момичето. Доволно от ласката, то поде отново:

— Какво да се прави? Не съм израснала в голямото добрутро, не разбирам от добри маниери. И ако не ти допада мястото…

Ихсан въздъхна дълбоко и после каза:

— Остави това. На мен ми стига този твой поглед, тези твои черни очи, снагата ти!

Момичето рязко се обърна:

— Щом е така, за какво мислиш?

Нямаше как, трябваше да обясни и каза:

— Получих писмо от майка ми, та…

— Лоши новини ли има?

Разказа, всичко й разказа, без да скрива нищо. Но тя не знаеше какво е кино, как да разбере положението на лудата му по киното сестра!

— Не се коси — каза. — Умът не стига до момичешките тайни. Ето, аз толкова дни все за теб си мислех, че накрая от мъка се поболях. Майка ми попита: „Болна ли си, дъще?“ А вторият ми баща…

— Еее?

— Остави го него. Да пукне! Говори на майка ми срещу мен…

— Какво казва?

— Какво ще каже? Има един роднина на шейсет, та той не ме харесва. „… Очите на това момиче не са очи като очи, това момиче един ден ще ни посрами. Това момиче е такова, това момиче е онакова…“ Дано камъни колкото това момиче го фраснат по главата побъркана!

Ихсан дълго се смя. После каза, за да смени темата:

— Значи умът не стига до момичешките тайни?

— Не стига.

— Защо?

— Как защо? Може да се е влюбила в някого!

Не че Ихсан не си го беше помислил, но ако имаше нещо такова, защо приятелят му Решат не го беше известил? Щом не беше му съобщил, значи не в това е проблемът.

Изведнъж позамълча. Ами наистина, оттогава мина толкова време, защо ли Решат не му написа два реда? Получаваше само сухи поздрави в писмата на майка си.

После, връзката му с жената на стария им шеф… Какво ли е станало? Колко пъти му беше казвал: „Откажи се от тази мръсна работа! Не е редно. Помисли за честта на човека. Хляба му ядеш. Това няма да свърши добре!“ Не му обърна внимание, беше му отговорил: „Аз не отивам при нея, тя идва при мен“.

Пак се беше отнесъл, та момичето сръга с лакът хълбока му.

— Я остави тези черни мисли! — каза. — Ако ще мислиш, аз ще стана и ще си отида!

— Къде ще отидеш?

— Тебе какво те засяга?

Придърпа я към себе си:

— Разсърди ли се?

— Не се разсърдих, но се обидих. Повече нищо няма да говоря!

Остави дълбоко в себе си майка, сестра, шофьора Решат и прегърна момичето. Във влагата, дошла от дълбочината на гората, в тишината на мрака те се галеха и се целуваха невинно.

Момичето беше потънало в пот. Изпотени бяха дори краищата на ушите му под развързаната бяла забрадка.

Времето беше минало приятно. Разделиха се с уговорката да се срещнат отново следващата нощ.

Ихсан стигна до бараката си. Беше решил да напише по едно писмо на майка си и на Решат. Майка си щеше да утеши, а от Решат — да поиска сведения за поведението на сестра си.

Извади пред себе си бележника и на трептящата светлина от газената лампа написа писмо най-напред на майка си, а после и на Решат. След три дни Решат получи писмото, докато подслушваше разговора на шефа си в канцеларията зад матовото стъкло. Пощальонът беше го подхвърлил вътре и беше офейкал.

А шефът му се оплакваше на приятелите си с плачлив глас:

— Тази долна жена ме мами с шофьора ми. И то под светия покрив на собствената ми къща. Какво да я правя? Кажете ми, дайте ми съвет, да я убия ли?… Не върви. Това ще накърни репутацията и честта ми. Пък и смелостта ми не стига за такова нещо. Какво ще кажете, мога ли да оставя тази кучка да ме наследи?

Един разгневен глас каза:

— Не.

Старият шеф попита:

— Тогава? Какво е най-добре да направя според вас?

След дълго мълчание един много тънък глас, съвсем различен от предишния, предложи:

— Още отсега остави цялото си наследство на благотворителна организация!

Ново мълчание. После старият шеф каза:

— Идеята ми харесва. Виж, за това не се бях сетил. Ще завещая всичките си имоти и останалите недвижимости на една или на няколко благотворителни организации и ще накарам тази развратница, докато е жива, да се влачи по корем!… Става, става… Добре, а какви са законовите действия в това отношение?

Тънкият глас отговори:

— Извикай нотариус.

Дебелият глас добави:

— Извикай нотариус, но преди това се срещни с адвоката си!

Разговорът беше приключил. Може би шефът му щеше да излезе навън и да го хване, че ги е подслушвал. Той и без това не знаеше, че е дошъл тук. Стъпвайки на пръсти, Решат напусна канцеларията.

Беше излязъл точно навреме, а и Нуран беше дошла при него.

— Какво става?

— Дойдох при теб — отговори тя. — Господин Нури в канцеларията ли е?

— В канцеларията е.

— Какво да правим?

— Каквото искаш.

— Да се поразходим малко… Може ли?

— Защо да не може?

Влязоха в паркираната отпред кола и потеглиха.

Когато излязоха от града, Решат си спомни за писмото.

— Чакай малко — каза. — Днес неочаквано дойде писмо за мен…

Нуран попита с любопитство:

— От кого?

— Откъде да знам? В този джоб е, хайде вземи го и виж…

Нуран взе писмото от десния джоб и щом видя написаното върху плика, веднага разбра:

— А… от брат ми е. И мама беше получила.

Разкъса плика и започна да го чете наум.

Решат каза:

— Чети на глас!

Нуран обаче така бе потънала в написаното, че…

— Защо не четеш?

— Гадняр. Пита те за мен…

— Мен ли?

— Теб.

— Защо?

— Дали не съм била влюбена. Ако е така, трябвало бързо да му пишеш. Изглежда, майка ми му е съобщила нещо за моята угриженост. Абе защо ми се бъркат? Ще обичам, когото си поискам. Каквато работа душата ми поиска, такава ще работя. Аз да не съм дете?

Решат бе взел писмото и го беше прочел на един дъх. Засмя се и каза:

— Всичко ще напиша на брат ти.

Нуран остро го погледна:

— Как така всичко?

— За това, че се любиш?

— Че се любя ли?

— Ами да. Не се ли любиш с шофьора на предприемача Нури бей? Не станахте ли с него мъж и жена?

Тя леко го удари по устата с опакото на ръката си:

— Луд!

Решат, който беше закарал колата в пусто, безлюдно място, както винаги, прегърна момичето. Без да губят никакво време, две огнени устни се срещнаха и от света изчезнаха братът, майката, близкият приятел, страстната жена на шефа.

После се разделиха. Нуран попита:

— Какво ще напишеш на брат ми?

— Нищо, какво мога да напиша?

— Наистина — какво ще напишеш?

— Ако въобще напиша нещо, то ще бъде да не се безпокои, че ти си предишната Нуран, която познава, но че си поумняла и си станала по-сериозна… Друго какво да напиша?

— Пиши, за бога, че да не се вдигне да дойде!

— Хайде да те оставя у вас…

— Ти не влизай в квартала!

— Защо?

— Съседите клюкарстват.

— Добре де.

Остави момичето край махалата и пое пътя към канцеларията.

Нуран вървеше към къщи замислена и се чудеше защо Решат още не я е поискал от майка й. Или целта му беше да я залъгва? Ако само я залъгва и един ден я зареже… През главата й мина нещо, за което си мислеше нощем: един мъничък, блестящ черен пистолет. Смяташе, че друг изход няма. Щеше да убие и него, и себе си — и щеше да се отърве от хората, от погледите и горчивите думи на брат си.

Влезе вкъщи замислена.

Майка й пак беше седнала в единия край на двора и переше. Щом видя дъщеря си да се прибира вкъщи толкова тъжна, тя стана с насапунисани ръце и отиде при нея:

— Добре дошла, дъще!

— Добре заварила! — отговори равнодушно.

Влезе в стаята си. Майка й — след нея. Какво има? Какво се е случило? Пак ли ще започне с вечните си въпроси? Не обичаше нито въпросите, нито тези, които ги задават.

Беше се ядосала на влизането на майка си.

— Какво има пак, мамо? — попита. — Защо остави работата си, за да дойдеш?

Старата жена за малко не се разплака:

— Видя ли Решат?

— Видях го.

— Каза ли му за писмото от батко си…

— Нямаше нужда, господинът и на него е писал. Иска сведения за Нуран. Нуран, Нуран, Нуран. Не знам защо толкова много се занимавате с мен.

С блеснали очи старата жена попита:

— Батко ти Решат какво каза?

— За какво?

— Ще отговори ли на брат ти?

Задушавайки се от гняв, отвърна:

— Не знам, не знам. Върви и сама го попитай!

Хвърли се по корем на леглото.

Майката знаеше, че в такива моменти не трябва да измъчва дъщеря си. Силно притеснена, тя я остави да лежи на леглото, излезе и отиде при легените си. Безкрайни, несвършващи пранета, безкрайна, несвършваща сапунена вода, безкрайна, несвършваща пяна.

Не успяваше да разбере защо е разстроена дъщеря й и това си е. Дали пък не се е запознала с някого, дали не е направила нещо лошо? Защо да е невъзможно? Млада, красива… мнозина тичат след нея. Някой я е прилъгал, прелъстил, после е офейкал и момичето се чуди какво да прави…

Както переше, се изправи до легена: ами ако прелъстителят е оставил нещо в корема й? Ами ако коремът й започне ежедневно да расте и това стане явно за чуждите очи?

Изтривайки в полата насапунените си ръце, тя влезе в стаята. Щом се срещна с дъщеря си, цялата й решителност се пречупи, но вече не можеше да се върне назад:

— Нуран!

Момичето седеше в края на леглото си.

— Моля?

Започна да гали косата й:

— Дяволът ми внуши много лоши мисли, чедо. Викам си, дали този проклет дявол не те е завлякъл по лош път, дали не си направила някоя глупост? Аз си познавам децата. Душите им са чисти, блестящо чисти, но нали знаеш — дяволът си няма работа!

Нуран, която беше обърнала гръб на майка си, погледна гневно:

— Каквото искаш да кажеш, кажи го открито!

Изплаши се:

— Нищо, чедо.

— Няма хък-мък. Аз не съм дете. Ако се забъркам в такава беля, достатъчно голяма съм, за да я оправя сама. Ти не се бъркай! Особено пък онзи всезнайко — никога!

Старата жена промърмори:

— Брат ти ли?

— Да не ми беше брат!

Майка й загуби ума и дума.

— Не говори така, чедо! Той да не би да ти мисли злото?

Седеше на леглото.

— Не се месете, майко, не ми се месете! Аз не съм дете. Най-добре знам какво да направя, какво трябва да направя. Дори законът ми е признал това право, вас какво ви засяга?

Старата жена отново се беше разплакала. Какво й беше дошло до главата! Синът й — далеч, в планините накрай света. Дъщеря й — под носа й, но каква полза? Иска да бъде самостоятелна, не дава никой да й се меси.

Избърса сълзите от очите си, стана и излезе.

Безкрайните пранета… Ако стане нещо, ако започнат да одумват дъщеря й, ако върху името й падне сянка, нямаше да го преживее. Да не живее, да умре — какво толкова, но останалите след нея какво щяха да правят? Ихсан беше мъж, него нямаше да го мисли. Но Нуран, какво щеше да прави тя?

Когато си помисли какво ще стане с Нуран, през ума й мина мисълта за публичните домове. Пак това. Публичните домове, жените с начервосаните устни, боят, ножът, куршумът, които постигаха тези жени…

— Оооф, майчице! — простена. — Да не се бях раждала!

8.

Шофьорът Решат беше дошъл във вилата.

Както винаги, от пикапа на госпожа Бедиа се разнасяше някакво живо аржентинско танго. Като видя Решат, тя се стъписа. Какво има? Така, по никое време, той не идваше. Освен в началото, когато за първи път я беше обладал…

Разгърдена, с голи крака, тя пресрещна любовника си, който прескачаше стъпалата на вилата по две по три.

— Какво става?

Не каза нищо и я дръпна за ръката към единия край:

— Имам да ти казвам някои неща!

Жената не беше уплашена, но бе страшно учудена.

— Какво?

— Тук не може.

— Така ли?

— Да влезем в стаята ти!

От слугите нямаше защо да се притесняват. Те знаеха… Влязоха в стаята, в която се намираше елегантното, украсено като за булка легло на госпожата.

— Какво има?

След като запали цигара, Решат каза:

— Мъжът ти се готви да прехвърли цялото си имущество, всичките си имоти на благотворителни организации!

Тази новина, тази неочаквана страшна вест я връхлетя като внезапна буря в момент, в който тя се беше приготвила за любов. Тази буря, тази вихрушка преобърна света й. С разширените си от омраза очи тя заприлича на хищна птица.

— Значи така? — каза. — Значи всичко на благотворителни организации… Да, но кой беше? На кого каза това?

— Не ги познавам, чух гласовете им. Тънки и дебели гласове. Като че ли му бяха приятели…

— Те ли го насъскаха?

— Не. Те не го насъскаха. Той говореше за нас и за нашите отношения. Каза, че знае всичко. И после каза, че ще накара тази развратна жена да се влачи по корем.

Обезумяла, Бедиа се обърна:

— Дай ми една цигара… Значи каза, че ще накара развратната си жена да се влачи? А не спомена ли кой направи тази жена развратница?

— Е, и без това е известно…

— Онези простаци, които го слушаха, не му ли казаха, че тази жена не се е родила развратна и че такава я е направил не друг, а той? Не го ли попитаха тя как стана развратна? А? Отговори ми, Решат? Бях толкова малко дете, и преди съм ти разказвала. Пързалях се с налъмите по калдъръма на бедната ни махала, но бях щастлива. Бях дете. Късметът ми щеше да бъде бакалин, касапин, зарзаватчия или знам ли кой друг от бедняците, но щеше да бъде мъж. Нямаше да ме остави незадоволена, нямаше да ме направи развратница. Този излезе срещу мен. Излязоха неговите пари, кола, подаръци с шепи, кутии с обувки, дрехи, палта, костюми, злато и диаманти, които дотогава не бях виждала и може би никога нямаше да видя. Подлъга родителите ми. Заслепи очите им. После ни премести от порутената къщичка, намираща се в бедна махала, но пропита с миризмата от сапуна на майка ми, в апартамент. Промени съдбата ни. Мислеше, че всичко това може да замести един беден, но силен мъж. Не го замести. Не можа да го замести. Така и не можа да го замести, Решат. Ти не си виновен за това. Ако не беше ти, щеше да бъде някой друг… Но щеше да бъде…

Плачеше. Нервно изтръска пепелта от цигарата си в пепелника.

— … Най-после стана. Щеше да стане и ще става, докато жената в мен не ме напусне. Каква е вината ми? Той е виновният. Той, който ме взе, без да държи сметка за разликата във възрастта ни, а после се скапа. Защо не накаже себе си, собственото си безплодие и немощ, а мен ще наказва, ще ме кара да лазя по корем? — Обляна в сълзи, тя изведнъж се закани: — Няма да може да го направи! — каза. — Това няма да успее да направи!

Хвърли загасналата си цигара в пепелника и извади друга от червения пакет дълги американски цигари, който стоеше на стола до леглото й. Решат поднесе запалката.

С цигара между пръстите си — като мъж — тя взе да обикаля из стаята, досущ разгневено диво животно. Изведнъж спря. С ръце отзад, с цигара в ъгъла на устата си, тя се втренчи в очите на Решат и повтори:

— Няма да успее да го направи!

Решат беше започнал да се плаши от този поглед. В него имаше дива ярост, имаше омраза, в този поглед имаше желание за мъст.

— Няма да може да го направи, няма да му разреша да го направи, няма да му разрешим! С теб ще се захванем дружно, няма да му оставим време и възможност да изпълни подлия си план.

Напълни догоре две чаши с ракия от голямо тумбесто шише.

— Ела тук!

Учуден, Решат се подчини на заповедта и отиде.

— Хайде наздраве!

— Ама аз сега…

— Наздраве бе!

Решат взе неохотно чашата, засмя се:

— Ей, ти! Не ми казвай бе!

Чукнаха се и пиха. По-точно — госпожата изпразни чашата си на един дъх. Решат отпи само глътка. Тя отново напълни чашата си.

— Погледни ме — каза. — Ти мъж ли си?

— Не знаеш ли?

— Я не се лигави бе, не е време за това.

— Отвсякъде съм мъж, бик съм между мъжете!

— Виждаш, че съм много сериозна.

— И аз съм сериозен.

— Тогава отговори. Мъж ли си? Държиш ли си устата затворена? Смел ли си?

Въпреки че вътрешно усети прилив на страх, Решат отвърна:

— Разбира се!

— Обичаш ли ме? — Изведнъж, схващайки, че е прекалила, тя се поправи: — Тоест обичаш ли парите, спокойствието, безметежното бъдеще? Преди всичко — обичаш ли себе си?

— Разбира се!

— Искаш ли един ден да бъдеш собственик на красив гараж в някой представителен квартал на Истанбул и на съвсем нови блестящи коли…

Решат взе чашата си, отпи и после каза:

— Искам!

— Тогава ще бъдеш с мен!

— Не съм ли?

— Не в този смисъл!

Щеше да каже, но се отказа. Не че се отказа, но реши да изчака, докато младият мъж стане съвсем готов. Грабна чашата и я вдигна:

— Хайде…

— Не ме карай да пия повече. Знаеш, че ще ходя на работа!

Жената се разфуча:

— Хайде бре! Плюя на работата ти! Каква ти е работата? Не е ли да влачиш насам-натам мършата на грохналия Нури бей?

— Да, но…

— Няма, но. Хайде пий! Отсега нататък твоят шеф, твоят спасител, твоят господар съм аз, разбра ли?

Докосвайки чашата си с устни, каза:

— Така изглежда.

Пиха. Жената избърса уста с опакото на юмрука си. Решат обели един шоколад от хартийката му и го лапна.

— Ще го убием заедно!

Решат знаеше, че тя ще стигне дотам.

— Как? — попита.

— Аз откъде да знам? Двамата трябва да го измислим.

— Убийството е лесно, само след това да нямаше пандиз…

— Ние няма да го убием!

— Така ли?

— Ще поръчаме да го убият.

— Как?

— Нямаш ли някой приятел или другар, който за пари да си сложи главата в торбата?

През главата на Решат мина светкавица. Изведнъж го обзе луда, лъчезарна радост. Радост, която блестеше като калайдисан съд.

За да не си проличи, той каза:

— Нека да помисля.

— Помисли, ако искаш — поговори. Тази работа възлагам на теб. За парите не се притеснявай, ще дадем.

— До колко?

— Колкото трябва…

— Например?

— Десет, петнадесет, двадесет, четиридесет, петдесет хиляди. Какво значение има?

— Петдесет хиляди лири ли?

— Не, грошове. Глупчо…

Решат се надигна:

— Хайде аз ще тръгвам. Най-напред нека да отида и да обмисля нещата.

Ушите му бучаха от радост. Чувството го беше завладяло изцяло. То идваше отвсякъде като радиовълни. Вън от себе си, той избистряше в главата си плана за това, което щеше да направи. Това, което ще направи, е просто, много просто. Какво го засягаше него старият предприемач, целият му имот, жена му и това дали ще подари, или няма да подари всичко на благотворителни организации? Той щеше да гледа собствената си аванта!

Влезе в канцеларията. Шефът и приятелите му бяха излезли. Запали цигара и започна да се разхожда напред-назад. Вземе ли петдесет хиляди, хайде сбогом — и право към Истанбул! Петдесет хиляди ще стигнат и ще останат дори. Ако не Истанбул, ще е друго място. Жената не можеше да каже: „Бях му дала петдесет хиляди, за да убие мъжа ми. Той взе парите и избяга с тях“. Пък и да го обвини, кой ще повярва? Ще отрече, ще каже, че тя лъже. „Предложи ми лоши неща, не се съгласих, сега ме клевети“ — ще отговори.

Прошумолят ли му петдесетте хилядарки — здравей, Истанбул! Ще отиде в старата си махала — във Фатих. Ще се изфука пред приятелите: „Ей, вие, гладни кучета, елате… Вижте, на това му се вика пари!“

Обикаляше, обикаляше, обикаляше.

Надвечер отиде у Нуран. Все още хвърчеше от радост. Защото такава аванта много рядко се случва в живота на човека.

— Лека работа, майко!

Майката на Нуран пак беше на двора, надвесена над легена.

— Вай, добре дошъл, чедо! — каза.

— Нуран няма ли я?

— Тук е. Прави салата.

Нуран бе чула и изскочи през вратата:

— Тук съм!

В едната си ръка държеше червен домат, в другата — нож.

— Браво, браво… Приготвя салата за мезе на батко си Решат!

— Да си жив и здрав! След като си поиска.

Влезе в стаята.

Решат каза:

— Написах едно хубаво писмо на Ихсан, майко.

Старата жена развълнувано попита:

— Какво му каза?

— Какво да му кажа? Има ли нещо, което мога да му кажа?

— Аллах да те поживи, чедо… Много е умислена, много. Ти не си чужд, та ти споделям, дали не е дала сърцето си на някого… Някоя глупост… Никак не е невъзможно, нали?

Решително отсече:

— За Нуран — никога! Нуран е едно бижу… Нея можеш да оставиш между взвод войници, не се плаши. В наше време момиче като Нуран…

Чиста радост изпълни майчиното сърце.

— Аллах да те поживи, чедо — каза. — Ако не беше ти…

— Само че много строго я държите. Не върви младо момиче да бъде притискано толкова. Дори й забранявате на кино да ходи, майко. Кино, казино с оркестър вечер, нещо такова… Ако поискам да я заведа, няма ли да ми разрешиш?

Жената вдигна глава от прането:

— Щом си ти, може, сине… Ако беше друг, бога ми, и до вратата нямаше да го пусна. Но ти, ти си друго нещо. Теб не те деля от моя Ихсан.

— Благодаря, майко… Тогава след вечеря ще я взема, малко ще я изведа. Така ще се отпусне, ще стане по-приказлива и ще разбера, ако нещо си е наумила.

Това последното особено допадна на старата жена.

— Аха — каза. — Добре. Ще бъде много хубаво… — Извика: — Нуран!

Чу се гласът й:

— Кажи, майко?

Пак се показа на вратата, а съседите — жени и мъже — ги гледаха.

— Виж батко ти Решат какво казва…

Дойде при тях:

— Какво казва?

— И аз съм по-голям брат на Нуран… Защо й се е стегнала душата? Ще те заведе някъде, където има оркестър!

Нуран не отговори веднага. Ах, този Решат, този многознайко, този хитрец Решат… Как да не обича такъв умен, привлекателен, печен мъж! Всяка негова дума беше на място. Само той ще я заведе, ще успее да я заведе в Истанбул, ще я запознае с хора от киното, ще й издейства роля, ще й помогне да стане филмова звезда.

Погледна Решат с блеснали очи.

— Не зная, майко… — каза.

Майка й избухна:

— Какво значи това? Не знаела. Няма нищо за знаене и за незнаене. След вечеря ще излезете. Той да не е чужд? И той ти е батко. Хайде нареди масата…

Остави прането, избърса в сухите дрехи пред нея покритите си със сапунена пяна ръце и стана.

Решат каза:

— Ако разрешиш, малко ще хапнем и ще вървим…

— Разбира се, разбира се, сине. Да не си чужд?

Спомни си съпруга си и нощите, в които той пиеше. Въздъхна и отиде да помогне на дъщеря си.

Бяха вечеряли и Решат с удоволствие беше пийнал ракия. Излязоха заедно с Нуран. По пътя тя каза:

— Решат, мъжленцето ми. Толкова много те обичам!

— И аз те обичам, захарчето ми.

— Добре, а защо не дойде вчера?

— Вчера ли? Имах толкова много работа, че…

— Пак ли с жената на онзи?

— Не, бога ми! Вече свърших с тази жена, казах ти. Нали ти обещах!

— Не знам. Ако чуя…

Решат се засмя:

— Какво ще направиш?

— Какво ли? — Гневно се беше измъкнала от ръката му и се беше отдръпнала. — Значи има нещо?

Решат я притегли към себе си:

— Не се прави на луда! Ти да не си от тези, на които изневеряват с други жени? Аз да не съм сляп? Мога ли да обичам друга, освен теб?

— Защо да не можеш?

— Защото никоя не е по-красива от теб, затова!

Съмнението и ревността на Нуран се бяха стопили. Тя отново се сгуши в ръцете на младия мъж.

— Миличък мой — каза, — ревнувам те, защото те обичам. Не ме пренебрегвай, моля те! Търси ме по-често, може ли? Виж, подлъга и майка ми. Пусна ме с теб дори през нощта.

— Тази вечер нека се върнем вкъщи рано…

— Защо?

— За да докажем на майка ти, че заслужаваме доверието й!

Съгласи се.

— Вярно.

Краката им отново ги бяха отвели до канцеларията. Решат отвори, влязоха. Нуран вече никак не се стряскаше от това място. Излизайки, попита уплашено:

— Ами ако забременея?

Решат каза:

— Няма, не се плаши…

— Откъде знаеш?

— Остави това сега, миличка. Няма да забременееш, пазим се.

Излязоха от канцеларията, но не можеха да се върнат вкъщи, беше много рано. Решат каза:

— Да отидем в някое казино, да поседим малко, да мине време.

— Ами добре.

Отидоха. Казиното беше претъпкано, както всички провинциални казина. Народът беше нетърпелив да види и да аплодира дошлите от Истанбул известни певци. С мъка си намериха два стола и се сбутаха на едно място отзад.

Умът на Нуран обаче беше другаде. Изведнъж ни в клин, ни в ръкав попита:

— Защо още не си ме поискал от майка ми?

— Има време — отвърна.

Хвана ръката му и я разтърси.

— Има време, има време. Какво е това време? Кога? Защо да не започнем час по-скоро да действаме? Защо да отлагаме? А?

Решат се беше притеснил сериозно. Да, обичаше я, но защо да се жени? Щом можеше да обикаля от цвят на цвят, защо му трябваше да се обвързва само с една жена и да си навлича проблеми с мрънкащи деца?

Подхвърли една лъжа.

— Мила моя — каза. — Вече ми стана жена. Нима всичко е в двата подписа и в документа за брак? След като две сърца са се слели в едно… Ти ме обичаш, и аз — тебе. Вече трябва да знаем един за друг и най-скритите си тайни. Чуй ме. Крия от теб една грижа, която гложди душата ми. Докато не се справя с нея, няма как да се оженя за теб законно!

Като че ли вряла вода попари Нуран:

— Яаа!

— Да, слушай. Аз бях женен в Истанбул. После се скарахме с жена ми. Не можахме да се разберем, дълго е за разказване. Всъщност това стана заради подстрекателствата на приятелите. Ни най-малко не съм я обичал. Както и да е, заведохме дело. Тези дни ще се разбере какво ще стане с делото. Очаквам резултатите… Това е проблемът. Сега разбра ли?

Извън себе си, Нуран беше започнала да плаче.

— Мълчи! — каза й Решат. — Не плачи. Виж, отляво и отдясно ни гледат. Неприлично е, много е неприлично, Нуран. Защо трябва да плачеш? Ти си моя, аз съм твой. Кой може да ни раздели един от друг? Никой, нали? Мълчи, хайде мълчи.

И да искаше, Нуран не можеше да се успокои, не беше по силите й.

Най-после Решат каза малко изнервено:

— Виж! Да, аз те прелъстих, ти стана моя жена. Не съм такъв човек, който ще те изостави. Не се страхувай. Аз съм мъж, мъж. Разбираш ли?

Нуран не възприемаше думите му. Ако знаеше, само ако знаеше тези неща за човека, когото обичаше… Нямаше начин да му позволи, нямаше да се съгласи на тази работа.

След един час, когато се върнаха вкъщи, друго червейче беше загризало сърцето й. „Ами ако съдът не даде развод? Ами ако той не успее да се раздели с жена си? Ами ако един ден ме остави и избяга?“

Цяла нощ мисли за това. Дали беше истина? Дали имаше жена, с която сега беше в развод? Или й подхвърляше лъжа? Ами ако лъжеше? Ако я мамеше? Най-добре би било да го проследи. Но той бе родом от Истанбул. Ако един ден си тръгне, тя как би могла да го хване? Той я беше прелъстил. Ако майка й усети, ще припадне, а брат й пък бе способен да ги направи на парчета. Заради това трябваше да внимава, сама трябваше да поправи грешката си.

Наум й идваха лоши, много лоши мисли. Кой знае, може би още утре щеше да избяга и да я зареже в нещастието й! Ако се сблъска с такава подлост, не й оставаше друг изход, освен да напусне къщата. Тогава щеше да отиде в Истанбул, да потърси шанса си при хората от киното. Може би щеше да успее, щеше да се спаси.

Ами ако не успее да се спаси?

Очите й се пълнеха със сълзи: „… Ще се самоубия. Бога ми, ще се самоубия. Ще умра, ако бъда опетнена като онези момичета!“

Унесе се в сън чак на зазоряване.

9.

Докато Нуран прекара нощта в мисли за Решат, той претегляше думите на шефа си и кроеше планове какво да направи, че да не остане накрая на сухо.

Какво го засягаше него наследството, което щеше да се изплъзне от госпожа Бедиа? Той щеше да се погрижи за собствения си интерес. Вместо някакви съмнителни 100000, които я получеше, я не, след объркани, усукани, криволичещи по неравен път и миришещи на кръв дела, той можеше бързичко да докопа 40–50 хиляди и те напълно щяха да му стигнат.

Мисли до сутринта, пиян от радост. Изпи останалите два пръста ракия от шишето, сложено в сандъка за мръсно бельо, и весело си затананика.

Облече се, както всеки ден, върза си връзката, старателно среса намазаната си с брилянтин коса, след което изкара от гаража колата на шефа си и зачака пред вилата.

Много бързо щеше да спечели пари, знаеше го със сигурност и го беше изчислил, но не можеше да забрави и нервните обяснения на жената. Между Бедиа и съпруга й наистина имаше голяма разлика във възрастта. Ти вземи за съпруга дете, което още играе на дама и скача на въже, пък после чакай от него преданост до края на живота си!

Слезе, взе парцалите и започна да бърше тук-там колата.

Жената имаше право, но какво го засягаше това? Той щеше да си гледа собствената далавера и щом прибере в джоба си пачките с пари, щеше да отпраши към Истанбул.

Изведнъж като че ли пред него изникна Нуран и го попита: „А аз какво ще правя?“

Остави бърсането и се изправи. Наистина — какво щеше да прави това момиче? „Ти пък, човече! — каза си. — Пари ли даде за семето? Каквото ще да прави! Нямаш ли си друга грижа?“

Както всяка сутрин, шефът му беше излязъл от вилата с чанта, филцова шапка и смръщено лице. Решат го чакаше, застанал мирно, и щом се изравни с него, любезно го поздрави:

— Добро утро, господине!

Господинът избухна в гняв и си помисли: „Кучи син! Гавриш се с мен. Значи така: щом ти не можеш да ядеш жена си, аз в твоя чест ще я ям до сутринта!“

Кимна без желание и цял полилавял, влезе в колата.

Решат беше привикнал на подобни грубости, та не обърна внимание и седна зад кормилото.

„Какво да правим, мой човек? И да се мръщиш, и да не се мръщиш, така стоят нещата. Друг изяжда имането на този, който сам не си го яде. Такъв е светът. Шест-пет няма. Не откраднеш ли, теб ще окрадат!“

— Към канцеларията, нали, господине?

Отново груб отговор:

— Къде другаде може да бъде?

Помисли си: „Майната ти! Къде другаде можело. Аз откъде да знам? Колата е твоя, кефът е твой… Но жената е моя! Моя е, но не бързай. Скоро ще ти оставя любимата женичка. Само че ако не внимаваш, аз не отговарям. Един шофьор Решат си отива, на мястото му идва някой друг. Вината не е у шофьорите Решатовци, а у теб. Може би и у теб не е. Така де, стар си. Трябвало е да мислиш навремето, а не да подстригваш агънца. Но както и да е, душичке, и за това ли да се тревожа? Ако има някакво бреме, ти си го мъкни! Аз защо не се женя? Да не съм луд! Жена, деца, това, онова… Жените трябва да идват и да си отиват. Хубавото на жената не трае повече от шест месеца!“

Спря пред канцеларията, скочи пъргаво, отвори вратата на шефа си и му помогна да слезе:

— Ще заповядате ли нещо, господине?

Все още лилав, гледайки в земята, мъжът просъска гневно:

— Не.

Решат си помисли: „Изчезвай!“ Седна зад волана и след ловка маневра се върна във вилата.

Тъй като също беше прекарала безсънна нощ, госпожа Бедиа изглеждаше уморена и изтощена. Очакваше Решат като спасител. Попита задъхано:

— Какво става, Решат?

Като се направи, че не разбира, Решат попита:

— С уважаемия ти съпруг ли?

— Ти пък!

— Ами?

— За онази работа, мой човек. Нали снощи бяхме говорили…

Въпреки че отдавна бе взел решение, Решат нарочно не каза: „Уредено е!“ Искаше да създаде впечатление, че счита работата за много сериозна и отговорна.

Запали цигара, пое дълбоко дима, напълни устата си с него и го издуха към тавана. После започна да се разхожда от единия до другия ъгъл на стаята.

Госпожа Бедиа изпитателно го следеше с очи. Вероятно ще да е имало среща. Срещнал се е и може би е намекнал нещо. Може би е получил съгласие. Може пък да се е срещнал, но да не се е уговорил. Май трябваше да каже нещо от рода на: „Чакай малко! Това не е вълшебна шапка!“

Решат дълго и много внимателно гледа жената и след като старателно затвори отворената врата на стаята, дойде и застана точно срещу нея.

— Тази тайна ще остане между теб, мен, човека, който ще свърши работата, и Аллах, нали? — каза.

Сърцето на жената радостно заби.

— Разбира се!

— Знаеш, че ако ни заловят, краят ни е ешафодът…

— Зная.

— Никога няма да се опиташ да узнаеш кой ще свърши тази работа!

Госпожа Бедиа се замисли за момент и после каза:

— Мен какво ме интересува! Който ще да е! За мен е важно да я свърши!

— Добре тогава. Сега ме слушай внимателно. Имам много близък, много доверен приятел. Точно стреля и силно удря… Първенец е в тези работи. Само Аллах знае броя на успешните му дела. Като че косъм от масло измъква!

Вълнението на жената все повече нарастваше.

— Чудесно! А после?

— После се срещнах с него. Снощи бяхме заедно, напихме се. Надълго и нашироко му разказах проблема. Изслуша ме. Премисли всичко и състави план.

— Какъв?

— Много прост. Ще се скара за нещо със съпруга ти. Умишлено ще раздуха скандала, веднъж ще прасне по главата твоичкия с някаква дъска или с парче дърво — и готово!

— С парче дъска ли?

— Или с дърво, казах.

— Дъската или дървото ще го убият ли?

— На теб какво ти трябва?

— Ами ако влезе вътре?

— Това теб не те засяга. Такива като него три дни ако са вън, пет дни са вътре. Нали заради това взима петдесет хиляди я!

— Петдесет хиляди, а?

— Да. Преди аз да отворя дума за парите, той каза, че ще вземе петдесет хиляди, и то в аванс. Не обича да се пазари. И после най-лошото: щом вече е вътре в играта, няма да е добре, ако се откажем!

— Как така?

— Откъде да знам? Може да отиде при мъжа ти и да каже: така и така, жена ти чрез шофьора ти поиска да те убия. Бъди внимателен.

Очите на жената се разшириха.

— Ще каже ли?

— Не знам. Казах, че е възможно да го каже.

— Каква полза ще има от това?

— Че той няма да отиде и да го изстреля просто така!

— Ами?

— Уловки, примамки… Много е възможно и в полицията да отиде. Ще каже: така и така, госпожата ми предложи това и това. Да знаете, че ако този човек умре, аз не нося отговорност!

Госпожа Бедиа се уплаши здравата:

— Аййй!

— Няма защо да се плашиш. Само ти го казвам като възможност. Иначе е много печен човек. Разбира се, че ще гледа първо себе си да измъкне…

Настъпи дълго мълчание. Решат си беше наумил веднага да вземе парите. А и госпожа Бедиа можеше да ги даде веднага, но ако човекът вземе парите и духне, без да свърши работа?

Решат каза:

— Хайде. Не стой. Желязото се кове, докато е горещо!

— Тоест?

— Хък-мък няма! Изтръскай мангизите!

Позапъна се.

— Ами ако вземе парите…

Решат довърши:

— И офейка ли искаш да кажеш?

— Не знам…

— Щом е така, хайде довиждане!

Отвори вратата и докато излизаше, жената изтича и се уви около него:

— Не се ядосвай, Решат, защо се ядоса? Дойде ми на ума и го казах!

Правейки се на много ядосан, уж едва сдържайки се, Решат се върна в стаята. Тя отново затвори вратата.

— Веднага кипваш!

— Кипвам — каза, — защото проявяваш недоверие. Недоверие към него, недоверие към мен. Щом не ми вярваш, защо ме замесваш? Ако ти имаш пари, ние си имаме достойнство!

Госпожа Бедиа знаеше, че най-добрият начин да го успокои, е да донесе парите и да му ги връчи. И тъй като нищо друго не й се струваше по-важно от това, извади от сандъка петдесет хиляди и му ги даде:

— Ако не ти вярвах, щях ли да споделя тайната си с теб?

Петдесетте съвсем новички, шумолящи хилядарки развълнуваха Решат. Сдържайки с мъка бушуващите в него чувства и мъчейки се да не показва радостта си, той каза:

— Знам, знам, но…

— Никакво, но. Прегърни ме!

Прегърна я. Един миг останаха с долепени в целувка устни, а после паднаха на леглото, върху дебелата пухена завивка. След като станаха, жената се чувстваше изтощена.

— Мили мой — каза, — един път тази работа да се уреди, само да се уреди веднъж…

Млад, здрав, Решат вече беше скочил на крака. Попита, колкото да се намира на приказка:

— Какво ще стане тогава?

— Ще отворя за теб най-великолепния гараж не само в Истанбул, а в цяла Турция. Блестящи коли, промиване и смазване на машините им…

Беше излязъл от вилата с хилядарките в джоба си и радостно вървеше по десния тротоар на асфалтираната улица. Вече нищо не го интересуваше… Дали дъртакът ще умре, или няма да умре, дали жена му ще кацне, или няма да кацне на наследството… Изведнъж се спря: кой е този? Не е ли батко Осман?

Гледаше внимателно. И едрият мургав мъж го беше видял. Премина на отсрещния тротоар и отиде при него:

— Защо гледаш така тъпо бе?

Хвана човека за ръцете:

— Вай, батко Осман, ти, а? Тук, а?

Мъжът го наблюдаваше с подозрение. Рязко изтегли ръката си.

— Я остави демонстрациите и да вървим на някое закътано място. Имам нещо да говоря с теб.

Знаеше, че батко му Осман, който се занимаваше с тъмни дела, е много богат. Едно време беше работил при него. На камиона му.

— Добре — каза. — Какво закътано място да бъде?

— Някаква кръчма.

— Рано сутринта ли?

— То се знае — рано сутрин няма да налетим на никого!

— Ела тогава!

Потънаха в кръчмата на Алянак, която се намираше на една сляпа улица на чаршията. С паднали на носа му кръгли очила, Алянак белеше картофи.

— Бъди здрав! — каза Решат.

Поглеждайки над очилата си, Алянак поклати глава:

— И вие бъдете здрави! Защо така рано-рано?

Минаха в единия край. Решат каза:

— Ами така. Донеси ни две двойни с бяло сирене!

— Две двойни? Да не си ги сънувал бе, синко?

— Не — каза. — С приятеля ми нещо ще си говорим, та…

Батко му Осман го настъпи по крака и той разбра. Погледна мъжа в лицето. Не лице, а навъсена физиономия, станала морава от яд. Никак не се шегуваше. Веднъж удари ли човека с голямата си ръка, от втори път нямаше нужда.

— Ей ти, малоумник такъв! — каза. — Що за загубен човек си бе!

Съвсем се ошашави.

— Защо, батко Осман?

— Не вдигай врява! Защо каза, че имаш да си говориш с приятеля си? Защо привличаш вниманието на онзи тип върху нас?

Дойдоха двойните с бяло сирене и хляб. Кръчмарят се беше заел със своята си работа. Започнаха разговор.

— Е, какво ново? — попита Решат.

— Има много неща, но ако ти все така дърдориш…

— Няма, няма, не се бой! Пък и той не е чужд, та…

— Ако ще и син на баща ти да е!

— Добре.

— Сега ме слушай. По дирите съм на голяма, ама на много голяма работа. Преследвам нещо не за хиляда или десет хиляди, а за стотици хиляди…

— Чудесно. И?

— Ще работиш ли с мен?

Решат се позапъна. Едно време беше работил в бандата на Осман. Беше карал камиона и такситата на тази банда, беше участвал в грабежите й, беше се измъквал от преследванията на полицията или на враждебни банди. Да чака по цели нощи, а при нужда — и до сутринта — под падащия сняг; да будува; да посреща идващите съмнителни типове с големи пакети в ръце; да работи, без да пита за какво е всичко това, откъде идват, къде отиват, какво ще правят!

Никаква беля не го беше сполетявала.

— Много се замисли! — каза Осман.

Решат го погледна, като че ли се събуди от сън:

— Не, не съм се замислил. Само ме интересува: пак ли ще бъда шофьор?

Осман кипна.

— Какво друго можеш да правиш?

Решат отново се отнесе. Да речем, че офейка с взетите от госпожа Бедиа пари, при Осман какво щеше да прави? Без да споменава и дума за тези пари, може още сега да вземе аванс от Осман, а на госпожа Бедиа да каже: „Готово! Предадох парите ти на приятеля ми, а пък аз се омитам. Мъжът ти лесно ще бъде убит: както се вади косъм от масло!“

Изведнъж многото неща, които му минаха през ума, накараха очите му да заблестят.

— Приемам — каза.

Преди да изпие ракията си на един дъх, Осман извади от джоба си чекова книжка, написа голяма сума, подписа я, откъсна чека и му го подаде:

— Аз тръгвам. Не губи никакво време и ела в Истанбул. Ела, но от тук си тръгни по нормален начин. В Истанбул изтегли парите. Купи един камион шевролет и чакай мен или хората ми в старата си махала Фатих.

— Нещо като документи за камиона…

— Извади ги на твое име!

— Ако излезе някаква работа?

— Работи. И без това няма да те потърсим по-рано от три месеца!

— Добре тогава… — Изведнъж се сети: — Още ли живееш в апартамента си в Мачка?

— Не се бъркай сега там. Направи това, което ти казах, и не ме търси. Ако потрябва и когато потрябва, аз ще те потърся. Хайде довиждане…

— Веднага ли заминаваш?

Отново го погледна строго. Разбирайки, Решат силно се изчерви.

След като новият му шеф Осман си тръгна, той изпи още една единична ракия и попита:

— Колко дължа, Апостоле?

Дребничкият старец с кръглите очила отвърна:

— Ако дадеш десетачка, стига!

— Не разбрах?

— Една десетачка, казвам.

— Не е ли малко?

— Ако е малко, остави две десетачки, юнако…

Решат протегна десетачката. Старецът прихвана в сметката двете и половина двойни ракии, бялото сирене и хляба и му върна ресто.

— Нека остане — каза Решат.

— Благодаря. Всичко хубаво!

Излезе от кръчмата. Как само се подредиха нещата, а! Всичко беше тръгнало съвсем гладко.

Парите, които взе от госпожата — в джоба му, чекът, който му даде новият му шеф… Отгоре на всичко щеше да стане собственик на нов-новеничък камион. Знаеше от времето, когато по-рано работеше, че работата е за една, най-много — за две нощи в месеца. А и нощната му работа се състоеше в чакане. Да взема съмнителни хора, идващи от мрака, и да ги води някъде. След това — лентяйство със седмици!…

Пийнал, летящ от радост, той започна да съставя плана си…

В шефския кабинет с матовите стъкла беше светло.

Провери копчетата на сакото си, леко се прокашля. После влезе през шефската врата като истински голям актьор.

Възрастният човек преглеждаше сметките за разходите, пристигнали с докладите на намиращите се на изток екипи. Вдигна глава и като видя отново пред себе си шофьора, който го отвращаваше, се намръщи, като че ли беше помирисал нещо мръсно.

— Какво искаш?

Решат се държеше много решително. Постави върху масата на шефа си ключовете от колата, които държеше в ръка.

— Заповядайте, господине, ето ги.

Господинът се учуди:

— Защо?

Докато Решат преглъщаше, мъжът мислеше: „Да не би този да напуска работа? Колата отпред е в ръцете му, в джоба, освен заплатата му, са и парите, които без съмнение препипва от любовницата си, тоест от жена ми Бедиа, шляе се, където иска, различни момичета…“

— А?

Решат плачеше. Учудването на шефа му нарасна. Отгоре на всичко — плаче. Какво става?

— Какво има, Решат, а?

Дълбоко въздишайки, отговори:

— За съжаление принуден съм да напусна работа, господине.

— Защо?

— Защото госпожата иска от мен услуги, които не мога да направя.

— Какви например?

— Например да ви измамя.

Стоеше изумен. Дали пък в отговор на цялата ненаситност на жена му момчето бягаше от тази мръсна работа?

— Мен да измамиш, а?

— Да, господине. От дълго време иска това от мен. Вие сте били стар, по никакъв начин не сте могли да й доставяте удоволствие, не ви обичала и се отвращавала от вас…

Шефът развълнувано се изправи:

— Знам, знам всичко това!

— Има нещо, което не знаете, господине…

— Например?

Огледа се и снижавайки гласа си, каза:

— Например да бъдете убит!

— Аз?

— Да, вие!

— Сериозно ли говориш?

— С такива неща шега бива ли? И после, приляга ли ми да се шегувам с вас?

Изведнъж беше заобичал шофьора си, когото допреди пет минути ненавиждаше. Значи момчето не беше приело предложенията на алчната му жена? Освен това тя го беше стреснала с идеята самият той да го убие, или да накара друг, да не би да е чула, че ще остави целия си имот на благотворителни организации?

— Тогава? — попита.

— Не мога да участвам нито в нейното предателство, нито във вашето убийство. Ядох хляба ви. Ако падна толкова ниско, Аллах ще ме ослепи, ще ме накара по корем да се влача.

Господинът настръхна, а Решат добави:

— Освободете ме от служба!

С ръце на гърба, господин Нури започна да обикаля из стаята. Нима това момче беше съвсем чист човек? Ако не беше такъв, щеше да продължи да се спогажда с жена му. Не само да яде, да пие, да харчи нашироко, но и срещу големи облаги да се замеси в убийството на шефа си…

Спря точно срещу него.

— Обеща ли ти нещо, за да ме убиеш?

— И то големи неща!

— Например?

— Нека спестим подробностите, господине!

— Ако отидем в полицейския участък, ще потвърдиш ли това, което ми каза?

— Не.

— Защо?

— Трудно е да се докаже, дори невъзможно. И освен това, господине, мен какво ме засягат намеренията на съпругата ви относно вас? Аз съм само шофьор. Където намеря работа, там отивам. Защо да се пъхам в опасни дела? Днес съм тук, утре — там, вдругиден — я тук, я там!

Старият човек се съгласи с младежа. Така де, за какво му е притрябвало на него чуждото богатство?… Ако не беше честен човек, защо ще отказва примамливо предложение? Щеше да се договори с жена му, щеше да приеме предложенията й, дори щеше да я насъска да убие съпруга си.

Запали цигара. Да, да, вече не трябваше да се съмнява в този човек, който прояви честност, като го предупреди, не трябваше да се отвращава от него. По-добре да му стисне ръката и да го похвали.

— Браво, чедо! — каза. — Поздравявам те за доблестта ти! Аз обаче те мислех за различен. Значи ти си бил честен човек. Що се отнася до мен, аз и без това щях да оправя бързо делата си и да ти дам пътя. Сега приемам предложението ти да напуснеш доброволно и достойно. Върви, на добър път, чедо!

Решат се обърна и щеше да излезе, но шефът каза:

— Чакай. Една минута!

Отиде при касата, отвори капака й, извади от пачките две банкноти от по пет хиляди и протегна ръка.

— Вземи ги и ги харчи със здраве! — каза.

Решат взе хилядарките.

— Благодаря, господине. Само че…

— Да?

— Това, което ви казах, ще си остане между нас, нали?

— Разбира се, чедо, разбира се. Не се притеснявай!

— Аз и без това няма да остана тук. Може би още тази вечер ще тръгна за Истанбул с експреса!

— Аллах да те благослови, момчето ми!

Нуран се беше изтегнала на леглото със списание в ръка и четеше за живота на една от известните филмови звезди, която много обичаше, защото бе работила във фабрики и дори бе слугинствала. А след това — филмова звезда! Защо не? Самата тя не беше работила по такива места, но и да беше, какво от това?

Остави списанието настрана.

Щеше да замине. Щом Решат каже: „Хайде!“, щеше да го последва, без да се съобразява с майка си, а още по-малко — с брат си. Щеше да замине, колко му е! Щеше да изпита съдбата си: ако успее да стане звезда — добре, ако ли не — ще се върне обратно, а ако и това не успее — щеше да работи при някоя шивачка!

Изведнъж си представи Решат. Като че ли я гледаше, смеейки се… И както всеки път, смехът му беше най-сладкият, най-привлекателният. „Не се прави на луда! — казваше. — Само веднъж да те видят кинаджиите, работите ще тръгнат от само себе си. Какви ги говориш за шивачество?“

Изведнъж — истинският Решат… Защо не се беше отбивал?

Надигна се от леглото и седна.

Вчера не се беше отбил, днес го няма… Защо? При това последния път, когато го беше видяла, бе много умислен. Да се беше вдигнала, да беше отишла в канцеларията, да беше погледнала. Най-добре е да отиде надвечер, когато шефът не е там. Щяха да легнат прегърнати върху покритото с кожа канапе!

По залез-слънце стана, облече се и отиде в канцеларията.

Решат го нямаше.

Матовите прозорци на шефа му светеха. Дали да отиде и да попита? Точно в този момент лампата угасна, възрастният човек излезе навън и видя Нуран.

— Вай, госпожице Нуран. Какво има?

Засрамена, като че ли заловена на местопрестъплението, тя каза:

— Търся батко Решат.

— Решат напусна работата си тук…

Нуран се сви като ударена с юмрук.

— Напусна ли?

— Напусна. Не се ли отби при вас?

— Не.

— Обаче бил честно момче. Аллах да го поживи! Може и да намине. Каза, че тази нощ ще замине за Истанбул с експреса.

Шефът и голямата канцелария се завъртяха стремително пред Нуран. Значи беше избягал? Значи мамейки едно младо момиче, беше избягал като крадец?

— С ваше разрешение!

Излетя като куршум от канцеларията. На един дъх стигна до вкъщи. Майка й още не се беше прибрала. Нямаше време за губене. Написа два реда на майка си и след като ги сложи пред огледалото, така че да се виждат, бързо подреди в куфарчето си малко бельо и изскочи от къщи, без да я видят съседите.

Имаше си заделени сто лири. Ако намери Решат на гарата — добре, ако не успее да го намери, пак щеше да се качи на влака.

Когато стигна на гарата, имаше двадесет минути до тръгването на експреса. Огледа се наляво и надясно. Не можа да го види. Купи си билет. Беше излязъл доста силен студен вятър. Косите й се развяваха. Дори не чуваше подмятанията на колежаните, които се разхождаха по перона на гарата: „Секс бомба!“, „Пиленце!“

Изведнъж видя, че Решат идва с бързи крачки. Щом забеляза Нуран, като че ли го поля вряла вода и той спря, разтреперан. Преди малко беше видял на пътя майка й и й беше казал, че вечерта ще намине към тях. От кого тази хитруша беше разбрала, че той бяга? Без да се сконфузи, каза:

— Здравей!

Разтревожено, момичето не отговори на поздрава му.

— Бягаш, нали?

Много учуден, Решат попита:

— Кой? Аз ли? Накъде?

— Не бягаш ли?

— Неее…

— Защо се разхождаш из гарата?

— Нищо. Ще изпращам един приятел, та…

— Какъв е този куфар в ръката ти?

Наистина — какъв беше този куфар? Понеже куфарът си беше негов, място за криене не остана. И все пак…

— Този ли? — каза. — Този…

— Да?

Първи звънец.

— Признай си и се спаси! Виж билета ми. И аз идвам с теб. От мен няма да можеш да избягаш. Вкара ме в грях, погуби ме, а после бягаш, а? Отсега нататък аз съм белята на главата ти, черното клеймо на челото ти, твоята участ. Където си ти, там съм и аз!

Втори звънец.

Лукавият ум на Решат беше проработил. Изтегли Нуран за ръката, качиха се във влака и влязоха във второто купе. Преди да седнат един срещу друг до прозореца, Решат вдигна собствения си куфар, а върху него сложи и този на Нуран.

Не след дълго влакът тръгна. Светещите прозорци на гаровите постройки останаха назад. Вечерта се беше спуснала бавно и стегнатият в здравата примка на летните дни град се стопи в сумрака.

Известно време се гледаха очи в очи.

Решат каза:

— Не бягах.

Нуран го наблюдаваше сърдито, не му вярваше. Решат, който знаеше, че момичето не му вярва, искаше да го убеди.

— Исках да се отдалеча оттук само за известно време и най-вече да избягам от госпожата.

Силно съмняващата се Нуран разтревожено попита:

— От госпожата ли?

— Да.

— Защо?

— Направи ми грозни, много грозни предложения.

Почти задушаващо се, момичето нервно попита:

— Например?

— Например да накарам да убият мъжа й.

— Каквооо?

— Стой, не се тревожи веднага. Само ми направи предложение да накарам някого да убие мъжа й. Ако съм успеел в тази работа, щяла да отвори за мен огромен гараж в Истанбул и да ми подари двойка коли. Отказах. Тя ме заплаши. И аз…

— Как те заплаши?

— Поиска да се закачи за мен, а после каза, че ще ме убие.

— А ти?

— Аз напуснах доброволно работа!

Дотук добре, чудесно. Всеки честен човек щеше да постъпи точно така.

— Добре — каза Нуран. — Дотук много добре… Но от тук нататък…

— Как така?

— Не можа ли да дойдеш при нас и да ни обясниш положението? По-специално — на мен. Не можа ли да кажеш: „Нещата стоят така и така, трябва да се махна. Аз те прелъстих. Ела с мен!“

— Не можах да кажа.

— Защо?

— Срамувах се от теб. После, знаеш, че не съм разведен официално с жена си. Реших да тръгна сам… от Истанбул да обясня положението с писмо. Да действам според отговора, който ще получа… Както и да е, станалото станало, миналото минало. Ти по-пъргаво реагираш. Така е по-добре…

Пухтейки, изпускайки пара, влакът беше набрал скорост и летеше с все сила. Решат запали цигара. Пътуваха в мрака, минавайки между по-тъмни възвишения и силуети на някакви къщи. Гледаше, но не виждаше нищо навън. Само си мислеше: какво променя нейното идване? След като искаше да избяга, отново щеше да го направи… Колко му трябваше да се изниже тихичко от влака в Еренкьой или в Пендик, да замине за Истанбул с автобус и да остави момичето само, на произвола на съдбата? Не беше задължително да е Пендик или Еренкьой. Може да слезе, на която и да е гара, когато Нуран заспи — най-различни пътища водят до Истанбул. Към полицията ли ще се обърне? С какво право? Даже да каже, че той я е прелъстил, нека гонят Михаля! Тя е на деветнадесет години. Дори не знае адреса на мъжа, срещу когото повдига дело.

— За какво мислиш? — попита Нуран.

Излъга:

— За теб.

— Наистина ли?

— Мисля си, че най-много след една седмица ще отидем на среща с кинаджиите от улица „Йешилчам“ и ще измъкнем хубава роля за теб.

Нуран, чиято най-тънка струна беше докоснал, изведнъж прости на Решат и очите й заблестяха от радост:

— Ах, Решат, ще доживея ли до онези дни?

— Разбира се. Онези дни са близо, и то много близо. Нашият влак върви с пълна пара към тях. Хайде, изпей ми песента „Ей, красавецо Истанбул!“

Бяха сами в купето. Вратата беше затворена. Силният, но приятен летен вятър, който духаше от отворения прозорец, развяваше кестенявите коси на младото момиче.

„Ей, красавецо Истанбул,

ти си моят възлюблен.

Красотата ти се оглежда във водите на Босфора.

Ти си всичко за мен.

Щастлива съм с теб.“

Като че ли още по-разгорещен от сладкия глас, който се лееше в падналата нощ, влакът енергично започна да изпуска пара. Препускаше. Препускаше в полето към планините, препускаше с пълна скорост.

След малко, когато наближиха до една гара, тя започна да пее със звучен, жив глас, който събуждаше нощта.

Песента на Нуран свърши. Изведнъж си спомни за майка си. Дали вече се е прибрала вкъщи? Ако се е прибрала, дали е намерила писмото? Ако го е намерила, прочела ли го е?

10.

В падащата вечер перачката Айше се връщаше вкъщи като кълбо от нерви. От сутрин до вечер работа и се трепи като куче, пери, глади, предавай, а после с триста зора измъквай спечелените пари!… Каква беше тази нейна мъка! Стига вече, за бога! Дланите й — покрити с мазоли. В сърцето й, най-вече нощем — страшна тежест. Докога щеше да продължава това?

Нощ, жълта светлина от лампите, които се поклащаха на електрическите стълбове. Тя плачеше. Оплакваше съдбата си, която я беше обрекла да се влачи така вече години наред. Плашеше се, че един ден ще се свлече бездиханна на някой ъгъл, без да доживее мечтаните добри дни за децата си.

Да задоми Нуран по живо по здраво, да я даде на някой свестен човек и да му каже: „Вземи, сине, поверявам ти я! Ето ти най-красивото момиче на света. Пази го и го цени!“ И синът й да вземе едно добро момиче, че да види домочадието му…

Дълбоко въздъхна.

Ах, сега да беше жив и здрав нейният мъж, картоиграчът!

Много се развълнува, когато си спомни за него. Сега той щеше да бъде най-много три до пет години по-възрастен от нея. Отракан беше покойният. Земята обръщаше, пращеше от здраве. Без съмнение, ако той беше жив, Айше нямаше толкова много да се скапе. Все пак — мъж. Нищо че е картоиграч. Нали печелеше и носеше вкъщи! Нали се връщаше от „походите“ с пълна пазва и ръце!

— И за това сполай… — промърмори. — Аллах да даде здраве, все ще видя добруването на децата си. Синът да направи каква да е къща и да ни отърве от ежемесечната грижа за наема. Дъщерята дори да не се ожени, ако си намери някъде работа, и аз ще видя бял ден. Според мен дъщеря ми трябва да бъде оставена свободна. Нека да работи. Нека да я гледат и отляво, и отдясно! Щели да я преследват! Щели да я задирят! Какво от това? Нека си опича ума, нека си намери някой заможен, пък да се омъжи, че и тя да се успокои, и ние!

Представи си сина си. Гледаше намръщено, както когато беше ядосан. „Не — казваше, — това момиче не само че няма да работи, но и по улиците няма да обикаля. Бога ми, ако направи някоя глупост, ще я убия. Или ще си грабна шапката и ще се махна надалеч. Ти престани да я защитаваш. Аз не се меся!“

Един ден беше говорила с него откровено: „Добре, сине, тя не е ли чуждо имане? Така или иначе, един ден няма ли да отиде при някого? Няма ли да стане нечия съпруга?“ И на това се беше вбесил, но мъчейки се да не си проличи, беше казал: „Тогава е друго“. „Остави я, нека се разхожда, нека обикаля, че да си намери някой заможен!“

Синът й съвсем полудя. Или почти. Стигна дотам да й каже: „Проклета да е майка като теб!“ Каза й го, но въпреки това тя пак го обичаше. Мъжът е същество ревниво. Ревнува не само жена си, но и дъщеря си, майка си, дори и сестра си. Слава богу, синът й беше такъв. Точно такъв син искаше баща му. Покойният казваше: „Един мъж трябва да държи здраво ръката, кръста и езика си!“ Ето такъв беше синът й. Горко на момичето, което го вземе, но каквото си е право, жените обичат такива мъже, такъв тип мъже ги привличат.

Сети се за шефа на Ихсан. Помисли си: „Какво да го правиш такъв рогоносец! Рогоносец е нещастникът, рогоносец. Жена му хойка, скитосва, а той… ни чул, ни разбрал. Дали има седемдесет? Трябва да има. Еее, кой знае на чии врати е тропал навремето, а сега на неговата тропат…“

Махна с ръка, като че ли да пропъди мислите в главата си.

— Мен какво ме засяга? — промърмори. — Нали взе сина ми и го изпрати с двойна надница. Ако пък му помогне да направят къщата ни, няма по-хубаво от това. Какво ме засяга жена му? Тя да му бере срама. Утре те ще отговарят пред Всевишния. По-важно е не кой, а какво прави… Нека аз да стана жертва на неговото великодушие…

От асфалтирания булевард сви по криволичещия път към махалата. Повървя известно време. Вечерта отдавна се беше спуснала над скупчените, полегнали на една страна, приклекнали и готови да рухнат къщи на махалата, а на разкривените им прозорци с бели пердета бяха запалени лампи.

Някъде се чуваше радио, а от радиото — тъжна народна песен.

Изведнъж се спря. Защо нямаше светлина в техните прозорци?

Ускори крачки. Да не би дъщеря й да е отишла някъде? И да беше, досега отдавна трябваше да се е върнала. Много притеснена, тя хлътна в двора през вечно отворената му врата. Дръпна вратата на стаята. Влезе. Напипа кибрита на полицата и запали лампата. На жълтата й светлина се показаха вещите. Леглото на Нуран стоеше разхвърляно. Масата, пукнатото от горе до долу огледало. Добре де, но къде беше това момиче? Уплашено се огледа. Дали пък съседите не знаят нещо?

Отвори вратата. Обиколи всичко наоколо.

Дълго се взира в осветените прозорци на редицата стаи. Влезе в тоалетната. Върна се. Момичето още го нямаше. Да не би да е с Решат? Този Решат гледаше странно дъщеря й, нали? Няколко пъти бе улавяла бягащия му поглед. Да речем, че се случи това, което й минава през ума. Тогава какво? Щеше да му я даде. Сигурно и брат й нямаше да е против. Все пак при предприемача вземаше по няколко стотачки. Синът й — също. Ако двамата съберяха заплатите си, нямаше да има нужда тя да продължава да пере. После… и кола на разположение, с която да се разхождат пред завистливите погледи на махалата, да се забавляват, да ядат и да пият… Ето така, какво друго можеше да иска в този свят? А и синът й може би щеше да се ожени. Ще я наобиколят от едната страна децата на дъщеря й, от другата — на сина й. Изведнъж щеше да стане многолюдно…

Така й се прииска в този момент Нуран да е заедно с Решат! Ако иска, да заведе дъщеря й на безлюдно място, да прави с нея каквото си ще. Направи ли това, той после няма да я изостави я!

Стискайки един самун под мишница, внукът на вехтошаря прибяга през двора, но като видя майката на кака си Нуран да стои до вратата, спря:

— Кака Нуран ли чакаш, майко? — попита.

— Да.

— Надвечер много бързо излезе с чанта в ръка…

Перачката Айше погледна остро:

— С чанта в ръка ли? Каква чанта?

— Ами такава, малко куфарче.

— Не каза ли нещо?

— Не каза.

Остави детето и влезе вътре. Разтърси се наляво и надясно. Малкото куфарче на дъщеря й не беше на мястото си. Бохчата й? Бохчата засили още повече безпокойството й. Беше разбъркана, от нея липсваше малко бельо и беше натикана под леглото.

Сърцето й се разтупа, скочи на крака. Да не би дъщеря й да е избягала? Добре де, но каква причина е имала, за да бяга? Нямаше никаква причина. С нарастваща тревога тя хукна към съседите, заразпитва ги. От никого не можа да получи смислен отговор.

За четвърт час жени и мъже — съседи от двора, а по-късно и от махалата — наобиколиха перачката Айше и всеки казваше по нещо. Къде можеше да бъде? Защо? А къде беше Решат? Къде беше този хубостник, който се отбиваше почти всяка вечер? Никакво обяснение не можеха да дадат.

Влязоха в стаята. Спираха се на различни предположения, после ги отхвърляха. Не щеш ли, едно младо съседско девойче се приближи до масата и намери оставеното писмо.

— А… Я виж. Какво е това?

Събраха се около него. На жълтата светлина на газената лампа момичето прочете на един дъх:

„Майчице,

Заминавам. Неудобно е за казване, но заминавам с мъжа си. Да, Решат вече е мой мъж. Не ме търси, не се мъчи да ме разделиш от него. Защото вече е много късно. Дори да не беше, нямаше да можете да ни разделите. Засега сбогом, мила моя майчице.

Твоя дъщеря, Нуран“

За миг всичко се изясни. Стаята, лампата, която я осветяваше, тълпата съседи се завъртяха в главата на Айше, а после зейна ужасна черна пропаст и тя като че ли полетя надолу. Докато летеше, от нея се изтръгна горчив крясък:

— Нурааан, моя Нуран… Това ли трябваше да ми причиниш?

Съседите объркано тичаха наляво-надясно. Жената лежеше безчувствена. Дори не приличаше на припаднала. Одеколони, розови води и други такива не помогнаха. Гърдите й започнаха бързо-бързо да се повдигат. За миг, изглежда, дойде на себе си. С разкривена уста каза:

— На сина ми… пишете на сина ми. Нека да дойде бързо… да намери Нуран, да я вземе под крилото си…

Жените покриха лицата си с ръце!

Бабите пък нещо си баеха с шепнещи устни.

Младото момиче, което намери и прочете писмото, се притесни. Вдигна глава към небето. Там, горе, светеше една блестяща луна.

И на небето над планинските върхари, там, където минаваше идващият отдалеко път и беше построен мостът, имаше луна. Дали тази луна беше видяла какво сполетя майка му в града?

Зъберите на скалите пронизваха като голи остри щикове светлото небе. Хладният планински въздух галеше лицата и добавяше още опиянение към опиянението от изпитата ракия.

Ихсан протегна към Мемед Уста саза, който стоеше до него.

— Хайде, майсторе, вземи. Две подрънквания!

Мемед Уста взе саза. След като прокара веднъж-дваж пръсти по струните му, рече:

— Ще ти изсвиря нещо игриво.

— Ами добре.

Най-напред отпи от ракията си, после замези и чак тогава подхвана игривата мелодия, която пробуди осветените от лунните лъчи планински камъни. Удряйки се в скалите, гласът на саза се усили и отекна надалеч, много надалеч. Той беше раздвижил жените, мъжете и най-вече чернооките момичета от циганския табор, който същия ден се беше настанил с тъмните си шатри, магаретата си и босоногите си гласовити деца край строителната площадка и който на следващата сутрин щеше да продължи пътя си. Дори врачката Пембе стана от леглото и без да я мързи, започна да се върти в такт с игривата мелодия. А пък Зехра, която встрани, на унилата светлина на гемиджийски фенер, калайдисваше съдовете на готвачите от строежа, беше започнала да търка с парче плат легена в краката си под ритъма на мелодията.

Мемед Уста наистина свиреше хубаво на саз. Неговият силен и отекващ в скалите звук стигаше чак до селото и до Ихсановата изгора Хатидже. Момичето спеше в леглото си. Събуди се. Огледа се. Майка й, брат й и баща й спяха в съседната стая. Тихичко стана. Промъкна се не през вратата, а през широкия прозорец. Много нощи правеше така, когато отиваше да види любимия си.

Обичаше Ихсан. Обичаше го, но понеже не виждаше особена взаимност от негова страна, се държеше по-студено. Тъй като звукът на саза беше разиграл застиналата й кръв, тя на всяка цена щеше да отиде и поне отдалеч да види любимия си младеж!

Излезе като сянка от бараката, покрита със сламен покрив, отдалечи се от къщи и затича с всички сили. Гората. И през нея профуча. От върха на скалата, която се намираше зад мястото, където Ихсан пиеше ракия с приятелите си, тя погледна надолу.

Ихсан беше там. Замислен, слушаше мелодията. Начинът му на седене, на гледане, та дори и на слушане беше различен. Да можеше бързо да поиска ръката й! Да се оженят. Веднъж да се спаси от гневните ругатни на втория си баща, пък после заедно да вървят нанякъде…

Въздъхна.

Вярно, държеше се като девойче. Други на негово място нямаше да изпуснат момиче от ръцете си. Веднага щяха да направят всички онези неща. А той дори не я беше целунал както трябва!

Сазът утихна. Тя видя как Мемед Уста го остави настрана, как до него се приближи млада циганка, как той й каза нещо, как тя се приближи до Ихсан и взе ръката му. Ядоса се, но се въздържа. Не чуваше какво говори момичето. Ако можеше, щеше да чуе гадателката да казва:

— Юнако, идват големи грижи на главата ти! След ден ли да кажа, след седмица ли, след час ли… Ти не си го слагай на сърцето, не си разваляй настроението. Нека враговете ти да окьоравеят. Писано ти е много скоро дълго пътуване. Имаш изгора — едно чернооко черновеждо момиче, умира за тебе. Искате се един друг, но ти много му мислиш!

Ихсан вдигна глава и погледна Мемед Уста. И той го гледаше. Двамата поклатиха глави в съгласие.

Гадателката продължаваше да нарежда:

— … Но любовта ви ще остане на средата. Далеч от тук те чака друго момиче. Когато най-малко очакваш, птицата на щастието ще кацне на рамото ти. Хайде, хубавецо, дотук се върти езикът ми!

Отдалечи се, за да врачува и на други.

Ихсан каза:

— Вай, мамка му!

Мемед Уста поклати глава:

— Мамка му я! Защо казват: „На врачуване не вярвай, от врачуване не бягай!“ — Палейки цигара, дойде при него. — Ти много пренебрегваш това момиче, Ихсан. Ако е до красота — красива е, а още по-красива е чистата й душа. Ако е до възпитание и любов — и двете ги има. Какво още?

Ихсан смутено вдигна глава, погледна.

— Сестра ми — каза, — не мога да се оженя, преди да я задомя и да настаня майка ми в малка къщичка, това не би ми прилягало. После, не забравяй, че човек не може да притежава всичко, което обича. Обичта е едно, женитбата — друго нещо!

Разотидоха се късно.

Ихсан тъкмо се готвеше да се пъхне в леглото, когато чу силен рев на мотор да изпълва нощта. Странно усещане. Стана. Погледна през прозореца. Силните фарове на пощенската камионетка се приближаваха. Сноповете светлина идваха все по-близо.

След малко камионетката спря пред бараката с остро изсвирване на спирачките. Шофьорът скочи. Той бездруго търсеше Ихсан.

— Здравей, батко Ихсан!

— Здравей. Какво има?

— Имаш телеграма!

Извади я от връзката писма и протегна ръка.

Ихсан я взе и я прочете на светлината на фаровете:

„Майка ти е тежко болна. Ела веднага!

Хаджер“

Не можеше да повярва на очите си. Ако майка му е тежко болна, кой трябваше да изпрати телеграма — сестра му или съседката баба Хаджер? Какво се случваше там?

Къде беше сестра му? Майка му наистина ли беше тежко болна? Или… умряла? Не можеше да го каже, езикът му не се обръщаше.

На другия ден тръгна с пощенската камионетка. Майка му — тежко болна. От сестра му няма вест. Не трябваше ли да го уведоми най-напред тя, а после и приятелят му, шофьорът Решат?

От предната вечер ходеше като болен. Не го свърташе на едно място, искаше колкото може по-бързо да стигне в града и да разбере какво се е случило.

В ранния следобед на по следващия ден, когато слънцето беше полегнало над крайните махали и беше боядисало в унило жълто разкривените им къщи, те влязоха в града, а после — и в махалата. Като не можеше да продължи по тесните й улички, камионетката спря и когато Ихсан скочи на земята, се изтегли на заден ход. Вечерта щяха да се срещнат в канцеларията.

С ужасен страх в сърцето Ихсан вървеше с широки крачки по уличките на махалата и колкото повече приближаваше към къщи, толкова повече съседи срещаше. И всички те — жени и мъже — страняха от него. Когото и да видеше, след поздрава обръщаше глава и бягаше. Защо беше това? Какво имаше?

Влезе в двора. Същото положение. Жените, които перяха там, го виждаха, но като че ли се стесняваха да го погледнат. Беше странно, и то много странно. Сестра му също не беше наоколо. Тук май имаше нещо, но какво?

Стигна до затворената врата на къщата, ритна, отвори я. Нямаше никой. Леглото на майка му беше празно, а в единия му край стояха килимчето, което използваше при молитва, и броеницата й. И леглото на сестра му беше празно!

Обърна се назад и погледна към двора. После влезе в стаята. Добре де, къде са? От вратата чу глас на възрастна жена:

— Добре дошъл, синко!

Обърна се. Баба Хаджер, която беше изпратила телеграмата.

— Добре заварил, бабче. Къде е майка ми? Къде е Нуран?

Старата жена влезе в стаята. Затвори вратата пред любопитните погледи на хората от двора и после каза:

— Спокойно, сине. Каквото и да правим, каквото и да струваме, от съдбата си не можем да избягаме. Ако ти е писано на десет, смъртта няма да те вземе на девет!

Пред очите му заиграха петна. Каква нужда има от всички тези приказки? Защо не каже веднага каквото има да казва, защо разтяга?

— Къде е Нуран?

Баба Хаджер извади от надиплената кърпа в пояса си парчето хартия, което Нуран беше оставила на майка си при бягството, и му я подаде.

Ихсан я взе и прочете:

„Майчице,

Заминавам. Неудобно е за казване, но заминавам с мъжа си. Да, Решат вече е мой мъж. Не ме търси, не се мъчи да ме разделиш от него. Защото вече е много късно. Дори да не беше, нямаше да можете да ни разделите. Засега сбогом, мила моя майчице.

Твоя дъщеря, Нуран“

Развълнува се, стана тъмночервен.

— Майка ми? Къде е майка ми? Нали ми писахте, че е тежко болна?

Старата жена каза с треперещи устни:

— Ние наистина принадлежим на Аллах и наистина ще се върнем при Него![1]

Разбра всичко. Захлупи се върху празното легло на майка си и хълцайки като дете, заплака на глас. Вече не бяха важни нито утешенията на възрастната жена и на събралите се съседи, нито дори бягството на сестра му с шофьора Решат. Беше важна само майка му, неговата изтерзана майка, майчицата му.

Обърна пълните си със сълзи очи към тълпата от хора:

— Вдигнато ли е тялото й?

Баба Хаджер отвърна:

— Вдигнато е, чедо.

— Няма ли последно желание?

— Има… Докато предаваше богу дух, аз бях до нея.

— Каква беше последната й воля?

— Каза: нека намери Нуран, нека я вземе под крилото си.

Ихсан отново се захлупи на леглото на майка си. Отново дълго плака като малко дете, а после се изправи и каза с ненавист:

— Решат. Значи най-близкият ми приятел Решат? Добре, ще си го получи! И той, и другите ще си го получат.

Бяха пристигнали в Истанбул и се бяха настанили като гости в голяма дървена къща на един от хълмовете, спускащи се от Айналъчешме към Касъмпаша. Това беше къщата на бившия футболист Недждет, приятел от детинство на Решат. В нея живееха Недждет, който сега беше шофьор, и цялата му рода — майка му, баща му, брат му, трите му сестри, жена му и дъщеря му. Всички — на един от етажите на тази къща, а на долните два етажа живееха различни и често сменящи се наематели.

Когато наближиха Истанбул и Нуран зърна от влака мястото, за което дълги години бе копняла, тя развълнувано прегърна Решат и дълго го целува. В този миг не съществуваше майка й, още по-малко — брат й. В този миг я имаше нея, имаше го Истанбул, имаше я улица „Йешилчам“. В момента дори Решат го нямаше. Ето че най-после бяха пристигнали. Най-много до седмица, добре облечена, щеше да отиде заедно с Решат на „Йешилчам“, за да изпробва шанса си.

А колкото до Решат, той нехаеше. В нощта, в която пристигнаха в къщата на Недждет, му каза:

— Тази ли? О, една… луда по киното. Лепна ми се. Дай ми една стая от твоите тук с предплата за шест месеца. После — Аллах е милостив!

Шофьорът Недждет дори не се замисли. Вземе ли шест стотачки за шестмесечния наем, току-виж, ремонтирал някои свои занемарени имоти, а и построил в добавка пансион за едноседмично изтрезняване на гърба на кръчмите на пазара за цветя в Бейоглу.

Тази сутрин се събуди рано. Решат спеше. Погледна го малко уплашена. Привлекателен, много привлекателен, но лъжец. И то страхотен лъжец. Ето че беше минала седмица, откакто пристигнаха тук. Днес-утре, днес-утре… Все отлагаше. Вярно, че Айтен — дъщерята на батко й Недждет, която й беше връстница, и вятърничавите й приятелки с начервени устни от махалата я вземаха със себе си и обикаляха надлъж и на шир из Истанбул, но не това искаше Нуран. Тя беше дошла тук не за да скита с махленските момичета, а за да изпробва шанса си на улица „Йешилчам“. Уж преди да е изтекла седмицата Решат щеше да я заведе при свой познат от киното, уж той, а и всички кинаджии по тази улица, щяха да бъдат удивени от нейната красота и веднага след това — договори, после — аванси, а още по-после — различни роли във филмите и — слава!

Отиде до прозореца, който гледаше към голям орех, и коленичи пред него. Навън беше блестяща утрин, окъпана от лъчите на току-що изгрялото слънце. Дори децата, заели позиции по ъглите, вече бяха започнали да играят на каубои. Държаха пистолети от дърво или от конски челюсти, споменаваха героите от книжките си: Пекоз Били, Том Текс, Бил Кид, за които Нуран въобще не беше чувала, крещяха неистово, бягаха наляво и надясно, наужким се сражаваха, спасяваха хора, спасявайки ги, умираха или убиваха.

Беше се заплеснала по децата, когато една ръка я погали по косата и я накара да се опомни: беше Решат. Обичаше този човек.

Какъвто и да беше, обичаше го. Местата, които посетиха, откакто пристигнаха, хората, които срещнаха там, я бяха впечатлили, но Решат беше друго нещо, той беше първата й любов.

Взе ръката на мъжа и я целуна.

— Децата ли гледаш? — попита Решат.

— Децата гледам. Ела, седни!

Изтегли ръката си и лицето му прие замислено изражение:

— Със седене няма да стане, Нуран. Трябва да вървя и да се залавям за работите си!

— Кога ще отидем?

Решат дори беше забравил:

— Къде?

— Ето там, колко бързо забрави!

— Аха! — каза Решат. — Не е дошъл. Нали ти казах, че е заминал на снимки в Зонгулдак.

— Кога ще дойде?

— Тези дни. Ти смятай работата за уредена!

От полунощ до три-четири часа сутринта държа в ръцете си и мачка до грохване тази жена, но като че ли не можеше да й се насити. Отново я изтегли за китките към леглото и ритна резето на вратата.

След малко Недждет извика отвън:

— Решааат!

— Хоооп!

— Хайде!

— Идвам…

Бързо се облече и излизайки, остави две стотачки:

— Вземи месо, зеленчуци, сготви хубаво ядене, за да обядвате с отбора на Недждет. После вдигнете котва и идете да се разходите!

— Къде?

— Където си поискате. Айтен е истанбулски вълк, тя ще те разходи!

Всъщност и Айтен беше дошла, шегуваше се с баща си в коридора. Беше мургава, висока, но грозна. Често държеше лицето на Нуран в дланите си и дълго го гледаше. Тази красота да беше нейна — ах, само ако беше нейна!

Решат бе излязъл навън.

— Айтен, не оставяй Нуран сама!

Грозното, но с пълни гърди и бедра младо момиче отвърна присмехулно:

— Не се притеснявай, батко Решат. Докато теб те няма, аз ще се грижа за удоволствията й!

Нуран не разбра какво точно искаше да каже, но бащата на момичето и Решат разбраха, хареса им и избухнаха в смях.

— Бъди така добра, грижи се — отговори Решат — да не й доскучае!

Айтен каза прикрито:

— Днес малко ще се поразходим. Да се поразходим ли?

Решат, който разбра какво означава това, отдели от пачката пари в джоба си пет десетачки и ги напъха в шепата на момичето. Ще ги напъха я, толкова много свои пари тя беше разпиляла по батко си Решат. Точно затова ревнуваше от Нуран, но всичките й надежди се бяха изпарили. Нуран беше много красива. По никакъв начин не можеше да й съперничи.

Когато баща й и Решат тръгнаха, Айтен влезе при Нуран:

— Какво правиш, кралице?

Доволна, Нуран погледна приветливо и сви рамене:

— Нищо…

— Малките каубои ли гледаш?

— Какви са те, за бога?

Клекна пред прозореца до коленете на Нуран:

— Тези ли? Играят на каубои. Подражават на прочетеното в списанията. Погледни ме!

Нуран я погледна приветливо с големите си жълтеникавокафяви очи.

— Взех разрешение от батко Решат — каза Айтен. — Днес ще се разхождаме до вечерта.

— Къде ще отидем?

— Където душите ни поискат… — За да не харчи парите, които й даде Решат, тя попита: — Ти имаш ли пари?

Нуран показа двете стотачки, които взе преди малко:

— Имам. Стигат ли?

Айтен щеше да се побърка от радост. Скочи на крака:

— Хайде ставай! Стига сме мързелували!

Подхващайки песен, отиде в стаята си. Дойде с лака и гримовете си. Тук нямаше да се гримират. Щяха да отидат на Бейоглу, в дамските тоалетни на Таксим… И миналия път бяха направили така. Тукашните момичета, всъщност не само тукашните, а всички момичета от „консервативни семейства“ в Истанбул правеха така. От кварталите си излизаха без руж и лак, тайно се гримираха в места, където никой не ги познава, шляеха се, а връщайки се в своята махала, изтриваха грима с кърпичките си, остъргваха лака.

— Хайде сложи тези неща в чантата си!

Нуран ги взе и слагайки ги в чантата си, каза:

— Първо трябва да отидем на пазар и да купим нещо за ядене.

Айтен сви рамене:

— Зарежи! Ще оставим пари на майка ми, тя ще купи и ще сготви. Ние нямаме ли си друга работа? — Веднага се провикна: — Мааайко!

Щом чу гласа й, безсилна да откаже, жената дойде неохотно:

— Какво има, дъще?

— Ние излизаме. Нуран пита дали ще вземеш туй-онуй от пазара и дали ще сготвиш нещо за ядене!

Очите на жената светнаха:

— А… дъще. Много добре. Защо да не сготвя?

Цяла седмица ставаше все така. Преди да излязат, Айтен и Нуран оставяха пари на жената, тя купуваше от пазара разни неща за обяд, но по-често ги приготвяше за вечеря.

Остави момичетата и отиде да се облича.

Нуран имаше дребни пари. Извади три десетачки:

— Дали ще стигнат?

Айтен грабна парите.

— Дори са много — каза.

Дадоха ги на майка й, когато тя се приготви и дойде, а после, нагласени и натъкмени, излязоха от къщи. По пътя Нуран не можа да се сдържи:

— Ти знаеш ли улица „Йешилчам“?

Имаше ли нещо, което Айтен да не знае?

— На Бейоглу е — каза. — Това е улицата, на която се намират филмовите компании!

— Да отидем ли?

Очите на Айтен светнаха. Да не би това момиче да има други намерения? Или пък най-открито иска да стане филмова звезда?

Бързичко намигна и после рече:

— Вярно, ти защо не играеш във филми?

— Ще ме вземат ли?

— Охооо…

Развълнува се:

— Ако ми дадат роля, ах, ако само ми дадат!

До Айналъчешме, оттам — до Тарлабашъ, зад Английския дворец, и завивайки надясно, стигнаха до улиците „Кючюкбайрам“ и „Бююкбайрам“. Тръгнаха по тесните улички между високите жилищни кооперации, които хвърляха влажни сенки върху потопената в блестящо слънце околност. Млади брадати артисти, които влизаха и излизаха от малки пикапи или таксита, нервни режисьори, помощник-режисьори, филмови камери на дъсчени стативи за миг завъртяха главата на Нуран. Ето че беше подушила въздуха на местата, които от една седмица насам владееха сънищата й. Дали един ден и тя като тях, и най-вече като това русо младо момиче, чието име още не знаеше, щеше да бъде поканена с уважение в колата?

— Това тук коя улица е?

— Тук ли?

Айтен потърси с очи табелата на улицата. Не можа да я намери.

— Не зная, миличка. Тук ли ще търсиш улица?

— Коя е улица „Йешилчам“?

— За бога, миличка, тук някъде, може би ей там, отзад.

Докато се оглеждаха, се намеси един младеж със съвсем черни и изтънени повече от необходимото мустаци, с високи закръглени токове, който приличаше на чекийка:

— Някакво място ли търсите?

Айтен го погледна преценяващо, хареса го и му се усмихна:

— Не. Приятелката ми пита за улица „Йешилчам“, та…

Разбирайки, младежът каза:

— Онази странична улица. Вие търсите ли някого?

— Неее. Приятелката ми пристигна от Анадола. Беше се заинтересувала, та…

Това мъничко сведение беше предостатъчно.

— Вие защо не се снимате във филм? — попита той Нуран съвсем директно.

Засрамена, Нуран наведе глава и се изчерви.

— Казва, че няма да я харесат — поясни Айтен.

Младежът, приличащ на чекийка, не изпусна удобния случай:

— Недейте да злословите за себе си. Искате ли наистина да се снимате във филм?

Нуран щеше да полети от радост. Спомни си майка си, а после и брат си. Ето, още с първите крачки беше привлякла вниманието, намериха я подходяща да се снима във филм.

Един друг фин висок младеж с дълги дебели бакенбарди се присламчи до Чекийката.

— Как си, Ерол?

Без да го представи на момичетата, отвърна:

— Живо-здраво бе, Балон!

При втория поглед двамата се разбраха с очи. Приклещиха момичетата от двете страни. Балон попита:

— Госпожицата артистка ли е?

— Не е, но защо да не стане?

— Защо не е?

— Мислела се за грозна…

— Наистина ли? Грозна ли се намирате? Грешите. Коя от тези, които се снимат във филм, е по-красива от вас? — Казвайки това, той се обърна към приятеля си: — Ей, загубеняк, да беше ни поканил в „Йозсют“, там да поговорим! — Погледна момичетата и най-вече Нуран: — Приятелят ми не разбира от протокол. Заповядайте, да седнем в „Йозсют“.

Нуран познаваше малебиджийницата „Йозсют“, която много често се споменаваше в прочетените от нея статии. Там бяха правени репортажи с много известни и неизвестни артисти и кандидат — артисти.

— „Йозсют“ — каза, — познавам я.

Балон попита:

— Откъде?

— От репортажите във филмовите списания.

Още отсега Балон се беше лепнал до Нуран. Това разгневи Чекийката. Винаги беше такъв този… Само да му падне жена или момиче — стой, та гледай. Няколко дни… каквото там Аллах даде, а после щеше да я продаде на продуцента или на асистент-режисьорите. Продаваше не толкова, за да взема пари, колкото, за да измъква често-често ролички за себе си в гангстерски филми или в кръчмарски сцени.

Минаха по улица „Йешилчам“, разговаряйки.

Групата мъже, скупчени вдясно и вляво, с цигари и непристоен език, които си правеха грубиянски шеги, веднага се досетиха какви са Нуран и Айтен. Започнаха да шушукат:

— Я го виж този Балон!

— Вай, сводникът му със сводник! Откъде ли ги е пипнал?

— Страхотна жена бе!

— Давай, Балон!

— Сигурно ще я опита, кучият му син!

— Другата е грозница, но за тази до Балон залагам чиста петдесетачка!

— Ей ти, гладно куче! Хайде наяж се!

Нито Нуран, нито Айтен забелязваха това. Малебиджийницата „Йозсют“ с шишетата сокове от портокал и грейпфрут по витрините си и с разнообразните картини по стените беше наистина много приятно място.

Млади мъже, седнали пред чистички маси, ядяха малеби и замислено пушеха цигари; млади жени с изтрито от устните си червило и с премрежени от безсъние очи; възрастни жени…

— Заповядайте, заповядайте.

— Моля, заповядайте.

Нуран се бе притеснила. Айтен й каза:

— Тук, момичето ми, е Истанбул, и то Бейоглу… Престани да се срамуваш!

Минавайки пред Нуран, Чекийката зашепна на ухото на Балон:

— Няма да се правиш на собственик, а нас да оставяш на сухо! Ще ти смачкам фасона!

Балон рече тихичко:

— Чакай си реда, синко!

— Все така правиш…

— Някой ден и ти ще ми го върнеш.

Седнаха заедно с двете момичета на една от масите и подхванаха разговор за филмова техника, изкуство и артисти.

Нисичкият, стегнат Чекийка каза, гледайки Нуран:

— Госпожицата е много красива, може веднага да вземе главна роля във филм.

Високият Балон го прекъсна:

— Не говори така. Само красота не стига.

— Знаем. Трябват също талант и култура.

— И още как.

— Откъде знаеш, че ги няма?

Като пропусна това покрай ушите си, Балон продължи:

— Както и да е. В удобно време ще ги заведа при Джевдет агабей, че да видим. Той е голяма работа на тази борса!

Чекийката отново възрази:

— Я го зарежи него…

Балон остро се обърна:

— Защо?

— Да не би неговата дума да минава пред Кадри агабей? Този човек има две жилищни сгради, магазини, текуща сметка в банката…

— Не разбрах?

— Измий си ушите и ще разбереш!

Забравяйки за момент момичетата, доброто възпитание и прочее, извадиха на показ цялата си гола същност:

— Ей ти, смотаняко! Кадри бей върши работа с чекове. А Джевдет?

— Затваряй си устата! Смотанякът си ти.

— Ако не беше смотаняк…

— Казвам ти да си затвориш устата. И на Джевдет бей режат купоните, според реда…

— Защо ще търсиш ред? Дойде ли времето, човекът тутакси плаща.

— А Кадри агабей?

Балон отново отсече:

— Вие не се отделяйте от Джевдет агабей!

— Работата опира до режисьорите, синко — каза Чекийката.

Балон поклати глава:

— Виж, това е вярно. Режисьорите, асистент-режисьорите. И без това цялата трудност е, докато те вземат за първия филм!

— Докато вземеш роля, макар и малка във филм, който се снима!

— Вярно.

— И после, не се ли проявиш, зарежи…

— Човече, не разваляй настроението на каката.

— Аз съм откровен човек, синко!

— А аз?

— На кого му пука за теб…

Такава препирня започна, че Айтен стана:

— Хайде да си ходим, скъпа. Най-добър е батко Решат. Щом като той има познати…

През това време Решат си приказваше със своя приятел Осман, пристигнал току-що от Анадола. Когато чу, че е дошъл в Истанбул с младо и красиво момиче, Осман агабей се ядоса на шофьора Решат.

— Неее — каза, — това няма да стане!

— Защо, Осман агабей?

— Няма никакво защо. Измамна жена да не чува за нашата работа! Разкарай бързо тази, да си върви!

— Добре, но…

— Никакво, но. Ако ти не можеш да я пръждосаш, съобщи ми, аз ще се погрижа за необходимото. Ние сме си сложили главата в торбата. Жени, дъщери няма да ни донесат нищо добро!

Взеха кафетата си, които едно много красиво, стройно и изискано, но тъжно момиче донесе на изящен поднос. Бяха в салона на Османовия апартамент в Мачка. След като момичето излезе, Осман, от чийто поглед не убягна как Решат го гледаше, сякаш иска да го изяде, попита:

— Защо гледаш момичето, като че ли ще го ядеш?

Решат се засмя:

— Ами много е красиво.

— Моята доведена дъщеря. Майка й е болна, много ми помогна за работата, но зарежи. Чакам удобен случай, за да премахна и майката, и дъщерята. Разбира се, по най-чистия начин!

Решат каза:

— Хубава работа! Толкова красиво момиче…

— Красиво момиче винаги се намира! — Провикна се: — Нермин!

Отговори му един чист и ясен като кристал глас:

— Кажи, татко!

— Донеси вода!

Дошлата след малко с чаша вода Нермин привлече като магнит погледа на Решат, после излезе от салона. Отново се върна при майка си в една от задните стаи.

Майката, за която не можеше да се каже, че е повехнала, лежеше върху изящно легло… Какво ти повяхване, беше все още млада и красива.

Нермин седна на края на леглото и започна да я храни със супа.

— За какво говорят?

Нермин отметна косата си назад с пренебрежително движение на главата:

— Откъде да знам?

Жената се интересуваше от новодошлия:

— Какъв е човекът?

— Кой човек?

— Този, който говори с баща ти…

— Какво искаш да ти кажа?

— Млад ли е? Стар ли е?

— Млад.

— Мургав ли е? Рус ли е?

— Кестеняв!

— Привлекателен ли е?

— Майко, моля ти се, много си странна!

Жената се ядоса:

— Странна съм. Защото чуждите хора винаги са ме интересували. Всеки момент може да нахлуе полиция и ние да попаднем в затвора. Аз днес съм тук, утре ме няма. Не искам и ти като мен да станеш играчка в ръцете на шайка престъпници!

Дъщерята каза нервно:

— Ако не беше ти, ако не беше ти, майко…

— Какво щеше да направиш?

— Не знаеш ли какво ще направя?

— Какво?

— На полицията…

— Ще се обадиш, а?

— Въобще не трябва да се съмняваш!

Болната жена загуби ума и дума:

— Да не чуят, само да не чуят, Нермин. За бога, ще те очистят!

В това време телефонът започна да звъни. Нермин скочи от мястото си, но притичвайки, Осман грабна слушалката на телефона, който стоеше върху масата:

— Алооо. Ти ли си, Мухаррем?

— Аз съм, шефе!

Беше висок мургав човек с широки рамене. Телефонираше от склада, в който се намираха сандъците с контрабандни вещи, между които и пакетчетата хероин.

— Да, стоката пристигна. Пратката? Утре вечер Нермин да дойде и да я вземе от същото място. Добре, тогава ще дам и ключовете от склада.

Осман остави слушалката на мястото й и се обърна към Нермин:

— Утре вечер отново да вземеш от предишното място пратката дрога и ключовете.

Нермин каза малко остро:

— Пак ли аз?

Осман кипна:

— Ами кой?

Болната жена побутна дъщеря си:

— Нермин!

След като отново изруга заканително, Осман излезе от стаята.

— Страхувам се — каза Нермин. — Страх ме е, че ще ме хванат и ще ме обвинят в съучастничество. Аз съм още дете. Защо да попадам в затвора?

Облегна се на закръглената колона на майчиното си легло, сведе глава в ръцете си и заплака, хълцайки. Майката виждаше как страда дъщеря й, сърцето й се обливаше в кръв, но какво можеше да направи? Хиляда пъти беше съжалила за игричките, които изигра на нещастния си съпруг преди години. Съжаленията обаче не помагаха, вече беше късно.

Преди десет години тя беше много красива жена, съпруга на треперещия върху нея Ихсан бей — тогавашен собственик на кооперацията в Мачка, на чийто четвърти етаж живееха сега. Ихсан бей, който се бе оженил на четиридесет и пет години, я хранеше, обличаше и изпълняваше всичките й желания, които отгатваше по погледа й, преди още да ги е изрекла. Особено пък, когато тя му роди момиченце като теменужка, мъжът й още повече започна да я цени. Оттогава минаха години. Нермин стана на девет, а Ихсан бей навърши петдесет и четири, когато двадесет и седем годишната жена, в момент на лудост, потърси млад мъж, който да отговаря на пламенната й страст.

По онова време сегашният й мъж беше черновежд черноок силен мъжага, който работеше като охранител на бар в едно от увеселителните заведения на Ихсан бей в Истанбул. Тя много бързо се спогоди с този мъж, който честичко влизаше и излизаше от къщата им. Започнаха да мамят Ихсан бей. Демоничният Осман подлуди младата жена с любовните си игри и с всеки изминат ден я привързваше все повече към себе си. Вече стана наложително да се отърве от Ихсан бей. Това й стана цел. Но за достигането на тази цел съпругът й трябваше да бъде отстранен. Това не беше проблем за Осман — майстор във всякакъв вид черни дела. Щеше да ликвидира мъжа й, но имаше условие: жената да му даде документ. Този документ трябваше да бъде писмо до Осман, с което самата тя му поръчва да убие мъжа й. В случай че един ден тя стане своенравна, писмото щеше да му послужи като оръжие.

Лудо влюбена, без да се колебае, тя написа писмото до любовника си. Отсега нататък щеше да бъде играчка в ръцете на Осман. Една нощ Ихсан бей беше блъснат на улицата от неизвестно такси и умря. Въпреки че на разсъмване един млекар уведоми полицията за лежащото на земята бездиханно окървавено тяло, колата, причинила злополуката, никога не можа да се открие. Прие се, че е дело на някой много пиян шофьор.

Осман никога не разкри какво беше посял… Той най-много от всички жалеше за смъртта на благодетеля си. А младата жена с дъщеря си — с насълзени очи — естествено потърси утеха при него. Околните приемаха с одобрение този верен човек. Откровено казано, той и на външен вид повече й подхождаше. Взе в ръце останалите от работодателя му увеселителни заведения и известно време така ги управлява, че те започнаха да носят по-голяма печалба, отколкото при предишния им собственик.

Никой не се учуди, когато след по-малко от година се ожениха. Това беше най-правилното, най-удобното и най-уместното решение. След още една година собствеността на кооперацията и на увеселителните заведения мина у Осман. Страшно лекомислен и голям комарджия, той пропиля на комар жилищния блок, останал от Ихсан бей, а по-късно — и увеселителните заведения.

И апартаментът, в който сега живееха, също беше продаден като другите. Бяха само наематели на четвъртия етаж.

Нермин не знаеше за тези авантюри на майка си. Смяташе, че милият й баща е загинал от удара на неизвестно такси, а майка й, ще не ще, е отишла при втория й баща. И понеже не знаеше нищо и за писмото, често отваряше дума за това, че ще го издаде на полицията.

Нермин стана от леглото на майка си и отиде в своята стая. Беше хубаво помещение със сини тюлени пердета. Малко елегантно легло от орех, изящен шкаф, кристално огледало, прибори за маникюр, по стените — фотографии на местни и чужди филмови артисти, които пленяваха сърцата на младите момичета.

Хвърли се по корем на леглото си. Не харесваше, не можеше да хареса начина си на живот. Защо събираше от тук от там различни пратки? Ако те бяха от търговска дейност, защо баща й не отиваше лично да ги взема, а пращаше нея? Дори да не знаеше със сигурност, че той се занимава с контрабанда на забранени стоки, се досещаше. Досещаше се също, че я използва, за да избегне полицията и да си върши спокойно работата. Това използване съсипваше Нермин. Много нощи тя се стряскаше насън, събуждаше се. Сънища, а в сънищата й — полицейски джипове, заплашително насочени полицейски пистолети, затвор, железни решетки на затвора… Майка й, майка й да не беше! Ако един-два пъти не й беше попречила с думите: „В никакъв случай, Нермин, моля ти се!“, тя щеше да уведоми полицията, без никак, ама никак да съжалява за доведения си баща с широки рамене, дебели черни вежди и тежки юмруци, от когото се отвращаваше. Щеше да съобщи, но и това нямаше да бъде много лесно. Защото не е да не знаеше, че е следена от всевъзможни преследвачи — едри и дребни, жени, мъже и деца. Най-често беше следена, когато отиваше да разнася тук и там пратките и да събира парите. В другите случаи не я следяха. Знаеше, че ако един ден отиде в полицията с пакетчетата в ръце, онзи негодник щеше без колебание да убие майка й.

Въздъхвайки горчиво, стана от леглото. Застана пред огледалото и равнодушно хвърли дрехите от гърба си. Какво можеше да очаква от живота си? Защо да не бъде щастлива с някой от младежите, които при всяко нейно излизане от къщи тръгваха след нея и й шепнеха на ухото приятни, много приятни неща? Знаеше си обаче, че това не може да стане. В края на краищата тя беше дъщеря на контрабандист. Баща й нямаше да я даде на човека, когото обича. А само по сметка… Колко тягостно, колко нетърпимо беше това съществуване! Кой знае, може би доведеният й баща беше намислил да я даде на някой от съучастниците си в престъпленията. Тогава имаше ли съмнение, че накрая ще стане като майка си?

Погледна одобрително отражението си в огледалото: стегнати в розов копринен сутиен гърди, изящно тяло, големи черни очи, малко носле. Защо да не даде всичко това на най-подходящия, най-харесвания от всички, които вървяха след нея и й нашепваха на ухото сладки неща?

Обличайки синята си къса нощничка, тя отново потъна в мечтите, които лелееше от дълго време: да има любим — висок, широкоплещест, привлекателен от всяка гледна точка мъж. И той да милее за Нермин. Да се обичат лудо. Да му разкаже за тежкото положение, в което се намира. Той да я изслуша спокойно и да вземат решение какво да правят. Доведеният й баща да си получи наказанието за престъпленията. Нермин и храбрият й любим да се оженят. Да отидат в Анадола, някъде далеч из Анадола. В това далечно място би могло да има морски бряг или гора, край планината. Вечер, в топлата си стая, прегърнати, да слушат връхлетялата с ярост буря или страховития вой на глутница гладни вълци в планината, безмълвна под навалелия сняг. В някакъв роман ли беше чела, или във филм беше гледала всичко това? В момента не знаеше, но и нямаше значение.

И тази нощ, както много други нощи, прекара, слушайки воя на вълците в снежната нощ, мислейки за силните ръце на своя любим, усещайки вълнението на морето, в което се люшкаше светлината. Дори за момент видя в съня си своя мъж, притиснал я до себе си толкова силно, че чак костите й пращяха. Къде и как се бяха запознали — не бе разбрала, но ето това беше любимият й. Точно какъвто го искаше. Той я спасява от ръцете на доведения й баща, той я отвежда надалеч. Мястото, в което избягаха, беше село сред планините. Имаха си малка къщичка с пердета, които сама беше избродирала с разноцветни конци, а мотивите им напомняха веселите напеви на Анадола. Селска къща с чист въздух, стая, в стаята — тя и той!

Избърса с опакото на малката си ръка бисерните сълзи в очите си и слезе от леглото. Точно когато беше застанала срещу огледалото, срещна черните вежди, черните очи, лъскавата сресана коса на снощния гост, който я наблюдаваше през процепа на тюленото перде на задния прозорец, и се стресна. Ядосано се обърна… Хилещият се мъж дори не помисли да се отдръпне и стоейки настойчиво пред процепа на пердето, я гледаше безцеремонно, като че ли се познаваха отдавна.

Ядосано отиде до вратата, отвори я и излезе навън:

— Какво има? Какво искаш?

Наглият шофьор Решат каза:

— Добро утро, госпожице!

Нермин беше объркана. Да, беше привлекателен мъж, но не такива харесваше тя, а сериозните, с достойнство. Защо ли я наблюдаваше?

— Добро утро, но защо ме наблюдавахте? — попита.

Със същата безцеремонност Решат се примъкна още малко:

— Не знаете ли?

Младото момиче се учуди:

— Какво?

— Че сте невероятно красива.

Какво нахалство, божичко! Да не би да прекараха нощта под един покрив? И ако е така, защо? Имаше ли някаква причина доведеният й баща да оставя апапите си да нощуват тук?

— Тук ли прекарахте нощта?

— Да. Мислейки само за вас.

— Странно… Къде е баща ми?

— Излезе рано!

— Какво искате да кажете?

— А и майка ви все още спи…

Треперейки от нерви, Нермин извика:

— Пак ви питам: какво искате да кажете!

Хилещият се мъж стана сериозен.

— Не викайте, госпожице. Ако не ме искате…

— Моля, рано-рано не говорете глупости, махайте се от тук…

Отново изящен реверанс.

— Както заповядате!

Пъргаво се отдалечи. Отиде в малката стая до салона, в която прекара нощта и в която оттук нататък щеше да нощува, когато се наложи. Тя принадлежеше на Осман и беше забранено на домашните да влизат в нея. Беше стая, която се използваше при нужда само от много близки нему хора. Имаше много ключове. Когато се наложеше Осман да скрие някого, щеше да го скрие тук за известно време, тайно от жена си и дъщеря си. Имаше и външен изход. В затруднено положение беше възможно да се излезе на улицата с помощта на намиращото се под леглото дебело, здраво въже с кука на края.

Шофьорът Решат се беше осмелил да дебне зад пердето след снощния разговор с Осман за дъщеря му. Осман никак не обичаше това момиче.

Съвсем открито беше казал, че ако намери сгоден случай, би я убил без колебание. Й още беше намекнал, че ще бъде доволен, ако Решат успее да плени сърцето й и да я обезвреди. „Другата я зарежи, нека си върви! — беше казал. — Не си влюбен като ученик я! Нищо не те задължава, синко! Зарежи я и сложи на тезгяха друга далавера, ако можеш да я сложиш. Защото съм много притеснен от дъщерята на онзи рогоносец… Погледът й е враждебен. Не мога да живея под един покрив с хора, които гледат лошо!“

Обикаляше бавно стаята с ръце на гърба.

Беше странно, и то много странно. Досега не му се беше случвало да посегне към момиче и да бъде отхвърлен… Беше учуден, беше изумен. Решат и жените… Жените, и особено хубавите момичета… да не би пък момичето да има любовник? Ако има тайна връзка, по-точно — тайна любов от доведения й баща… лесно е да бъдат разделени бе! Един фитил на Осман агабей и момчето — дим да го няма!

Седна на края на леглото и запали цигара.

Разбира се, че ще изчезне! Пък и имаше нужда от такава нова красавица, за да може да забрави Нуран. Той беше шофьорът Решат. Как няма да успее да грабне момиче, с което живее под един покрив? И ще го отхвърля отгоре на всичко, а?

Стана от леглото. Отиде към прозореца. Погледна навън. Прозорецът гледаше към безлюдно сметище на гърба на високи жилищни кооперации. Отдолу имаше балкон. Това би трябвало да е балконът, за който говореше снощи Осман. Наистина беше възможно при необходимост да се спуснеш към този балкон по въжето с кука, а оттам — да си плюеш на петите.

Засмя се. Помисли си: „Иска ли ти се, Решат, на етажа с балкона да има красиво момиче или млада, енергична жена? Докато ти се спускаш, тя да е излязла на балкона. След това… Защо пък това въже и техниката на спускане от прозореца да не ми бъдат полезни и в заниманията ми на прелъстител?“

Изведнъж — нещо невероятно: на балкона беше излязла прелестна русокоса красавица и беше започнала да простира люлеещо се на въжето долно бельо. Развълнуван, Решат веднага си помисли: „Хайде, пак си паднах на четирите крака!“ — и хвърли цигарата, която държеше в ръката си. Тя се удари в рамото на русата жена и отхвърча към градината. Жената погледна нагоре. След един изтънчен поздрав с глава Решат каза:

— Извинявайте, много извинявайте!

Младата жена се засмя. Решат, който разбра, че тя няма да направи проблем от това, веднага добави:

— Цигарата ми опари ли рамото ви?

Разбирайки всичко, русокоската каза:

— Неее.

— Така кажете, моля ви, защото много ще се притеснявам!

— Така ли, господине?

— Уверявам ви… А мога ли да ви попитам нещо?

— Заповядайте!

— Нощес до ушите ми достигна един прекрасен глас. Да не би…

— Хайде сега, господине, гласът ми чак такъв…

— Моля ви, недейте да скромничите!

— Никак даже не съм скромна. Вие скоро ли дойдохте в тази стая?

— От снощи, но…

— Но?

— Като стоя тук всяка вечер…

— Да?

— Ще чакам нощите с нетърпение.

— Защо?

— Ами дано пак попеете…

Камъкът попадна точно на мястото си. Решат смяташе така, но и жената беше в добро настроение. Нощите все някак отлитаха. Какво ли щеше да излезе от един нов, живеещ на горния етаж женкар, който толкова бързо й показваше колко много я харесва?

Каза, за да го подразни:

— Голям шегаджия сте!

Решат глезено попита:

— Толкова ли?…

— И хубав, разбира се…

— Вие?

— Не знам.

— Много сте красива!

Задавяйки се от смях, тя отвърна:

— Може би, но това не стана ли малко бързичко?

— Кое?

— Любовното обяснение.

— Даже закъсняхме. Слушайки гласа ви, отново бих говорил за чувствата си, стига да имам удобен случай… Тук има ли някой друг, освен вас?

— Никой друг!

— Наистина ли?

— Честна дума.

— Ами тогава?

— Тогава?

— С вас…

— Да?

— Къде? Кога?

Изведнъж от задния прозорец на един от обърнатите гърбом огромни апартаменти се появи намръщена гневна баба. И Решат, и русата жена уплашено се прибраха вътре. Но Решат беше доволен от началото.

Запали нова цигара.

Сети се за Нуран: тази нощ без него, какво ли си е казала за отсъствието му?

Започна да обикаля из стаята.

Нека си казва каквото иска. Щеше да последва съвета на Осман агабей и щеше да я изостави. Каква нужда имаше от нея? Беше я прелъстил, понамачкал до насита, и сега щеше да я захвърли. Като я захвърли — какво, никой ли нямаше да я погледне? Как така? Разбира се, че ще се намери някой. Или съдбата ще й помогне и ще се издигне, или ще я подмятат от ръка на ръка… Помисли си: „Хайде пък ти, човече! Отвори си очите, не му мисли. Млада, красива, енергична… По света няма ли глупаци? Да изнуди някого, да си живее живота. Така или иначе, този свят е преходен. Каквото и да правим, ще отидем в земята. Дали идваш от апартамент, или от барака в краен квартал…“

Като че ли пропъди мислите си с махане на ръка.

После се замисли за Нермин. Осман агабей искаше да му я пробута, но за Решат нямаше причина, която да го накара да се ожени. Работа ли си нямаше бе? Той беше дошъл на този свят, за да обича красивите, а не, за да мъкне бремето на остарелите и погрознелите. Засега Нермин му вършеше работа. Обаче с годините… След тях само Аллах знае… Знае, но не е ли странно? Момичето не му обърна внимание. Досега нямаше жена, която да му устои. Условието е да открие начина и според него да маневрира. Е, все щеше да измисли нещо, разбира се… „Щом Осман агабей я дава на мен, ще я прелъстя!“

Докато обикаляше из стаята, отново си спомни за Нуран. Момичето — не, вече жената — ще почака, ще почака и щом надеждата й угасне, ще вдигне котва. Дори брат й да дойде, тук е Истанбул. Кой на кого? После какво? Все пак е била лекомислена. Ако не беше той, нямаше ли някой друг да я прелъсти, ако не някой друг, то — трети? И тази дума прелъстяване въобще не я разбираше. Кой кого прелъстява? Ако беше скромна, защо му се лепна? Вината донякъде е и у жените, у момичетата, нали така?

Всмукна дълбоко от цигарата си дим и го издиша към тавана. Пет пари не даваше за другите! Нито за Нуран, нито за брат й Ихсан. Сега мислеше за Нермин и за русокоската. Русата беше едно на ръка. Работата е в Нермин. Смущаваше го нейната съпротива. Ако се беше съгласила, щеше да загуби чара си и след като я подушеше, щеше да я зареже.

Изведнъж — отново Ихсан се появи в мислите му.

Спря. Защо? Каква работа имаше Ихсан? Къде е той, къде е Истанбул? Ако един ден му излезе насреща и попита за сестра си… „Нека попита, щом иска! — каза си на глас. — На мен какво ми пука? Аз откъде да знам? Разгонената уличница се вдигнала и дошла в Истанбул. Луда по киното. Кой е видял, че аз съм я довел?“

Като че ли Ихсан наистина беше срещу него.

„Какво ме засяга твоята сестра, приятелю?“ — започна.

„Какво значи какво ме засяга? Ти си я отвлякъл!“

„Лъжа. Кой го казва?“

„Тя го е написала в писмо.“

„Глупости. Помоли ме да й помогна да избяга, не й помогнах. Ако е тръгнала след мен, какво ме засяга?“

„А, така ли?“

„Не, иначе!“

Гневното мъжко лице на Ихсан изчезна от мислите му.

[1] Коран, сура II, аят 151. — Б.пр. ↑

11.

Вече цяла седмица, откак Ихсан беше в Истанбул. За да изпълни заръката на майка си, той, без да губи никакво време, се беше качил на влака и бе поел пътя към напълно чуждия му огромен град.

Слизайки на гара Хайдарпаша, той имаше в джоба си няколкостотин лири. Бяха му ги откраднали, когато заедно със спътника си, с когото се запозна във влака, отиде на гишето, за да си купи билет за парахода. Забеляза това чак стигайки в хотела в Сиркеджи.

Тъй като не беше човек, който ще плаче и подсмърча за откраднати пари, бе погледнал спокойно приятеля си в лицето и беше казал:

— Ти да си жив и здрав, приятелю! Докато говорим за парите, ще мръкне. Аз загубих най-скъпите за мен хора — майка и сестра. Защо да се тормозя сега за пари? Сестра и пари се намират. Майка? Такава майка не се намира!

От очите му бяха закапали едри сълзи.

Спътникът му, един наистина добър човек, бе пожалил от сърце наранения си приятел:

— В добро и зло ще сме заедно, приятелю мой! Не идвам за пръв път в Истанбул. Аз съм гладен — ти си гладен, аз съм сит — и ти си сит. Имам и някой и друг познат. Хайде кажи ми сега каква работа ти идва отръки?

— Водех счетоводството на един предприемач, но и от шофьорство разбирам. И то много разбирам.

— Това е добре. Добре е, но движението в Истанбул не прилича на Анадола.

— Независимо от това. Човек много бързо може да се приспособи…

— Вярно.

Но не стана така. Младият мъж от Среден Анадол, който се казваше Ръза, беше уредил работа и за себе си, и за спътника си Ихсан на един от големите строежи в Истанбул. Ръза щеше да работи като зидар, а Ихсан — като контрольор.

Започнаха работа. Двамата приятели работеха по цял ден на един строеж в покрайнините, а след края на работното време обикаляха до късно през нощта множеството големи булеварди на града и търсеха Нуран.

Тази нощ в бараката на строежа пак имаше веселба. Надзирателят на работниците каза:

— Абе, господин Ихсан, да беше дошъл да пийнем заедно ракия, да се повеселим!

Ихсан лежеше, изтегнат на леглото, което купи евтино от един заминал за родния си край работник. В ума му беше Нуран, все Нуран.

Погледна приятеля си Ръза:

— Какво ще кажеш?

Ръза остави на него да реши:

— Както искаш…

Бяха постлали на земята голям разнищен чул и бяха наредили върху него ракия, черни маслини, бяло сирене, пастърма, суджук и нарязан хляб, за които бяха събрали помежду си пари. Запалените от двете страни на бараката гемиджийски фенери хвърляха в средата й жълта светлина и осветяваха веселите лица на работниците.

Надзирателят вдигна чаша:

— Хайде, приятели, наздраве за нашия контрольор!

В един миг се вдигнаха осем ракиени чаши и една по една се чукнаха в чашата на Ихсан:

— Наздраве, господин Ихсан!

— Ихсан агабей, наздраве!

— Наздраве…

Ихсан се обърна общо към всички:

— Наздраве! Вие бъдете здрави!

Работниците свалиха едновременно чашите надолу към коремите си. После чашките се загониха една друга, главите се замаяха, а в сърцата се размърдаха мъката, тревогата, носталгията по родния край, тъгата, копнежът по деца, годеници и съпруги. Бетонджията Кара Мемед от Инджесу вдигна ръка към ухото си:

„Зелени жаби

в езерата квакат…

Без майка и баща

в пустошта останах…“

Вълнуващият му мъжки глас се понесе от прозорците на бараката към осветените жилищни сгради на големия град и по прозорците им се замяркаха глави на жени и мъже.

А сърцето на Ихсан болеше.

„В пустошта останах!“

Тази тъжна песен май се отнасяше специално до Ихсан. Ето, изведнъж и той беше останал в пустошта на чуждите краища!

Взе чашата си, отпи.

Без майка, без баща. И особено без майка. Майка му. Злочестата му майка. Бедната му майка, която цял живот се беше влачила по корем за децата си. Сега е в черната земя… Поне да беше в ръцете на сина си, когато си отиваше!

Беше потънал в мисли. Чистите, асфалтирани широки булеварди на останалия толкова далеч роден град, намиращите се от двете им страни огромни жилищни сгради… А после — собствената му махала в покрайнините на града… Полегнали на една страна, приклекнали, тръгнали да се рушат къщи, съборетини. Между тези скупчени многобройни къщи — тесни улички. По тези улички — майка му!

Пред насълзените му очи майка му отново беше оживяла: превита на две под товара на натикано в мръсен чаршаф ергенско бельо, идваше към къщи, залитайки, с обляно от пот лице под жаркото слънце. Знаеше, че майка му не обичаше потта, никак не я обичаше, но за да не притеснява децата си и особено сина си, в тяхно присъствие не се оплакваше.

„Горката ми майчица — мислеше си. — Нещастната ми майчица!“

После друг спомен: сутрешното слънце бавно се издигаше над тюлено сините планини в далечината. Беше хладно. Лежейки на постелята си на земята, при краката на грубо скованото легло на сестра си Нуран, Ихсан беше отворил очи. Градската часовникова кула, която никога нямаше да забрави, отброяваше шест часа сутринта със своя бавен, ръждясал, дебел глас. Както винаги, бе скочил от леглото и бе обул жълтия си памучен панталон. После, за да измие лицето и ръцете си, бе излязъл на двора, където майка му переше.

„Лека работа, майко!“

„Майка ти се радва на стройната ти снага, чедо!“

„Пак си се изпотила…“

„Разбира се, чедо. Да не е лесно?“

„Вярно, права си.“

„Нуран спи ли?“

„Нейно величество принцесата спи!“

„Нека спи, синко, щом иска, да спи. Майка й и батко й нали за нея работят?“

„Ако ти я оставяш все така, тя ще си проспи живота. Това ще бъде вредно за нея самата.“

Ихсан си спомняше този разговор, като че ли беше вчера. Ето че накрая се беше случило това, от което се страхуваше. Дали заради спането, или от мързел, тя, „за да си печели хляба лесно“, се беше хвърлила в непредсказуема авантюра!

— Ихсан агабей, много дълбоко потъна!

Отърси се и се откъсна от мислите си.

— Хайде наздраве!

Чукна се и пи. Пи, но не можа да се избави от чувството на самота. Страдаше дълбоко. Тук му беше чуждо. В безмилостната пустиня на чуждата страна, без майка… А и все още не беше успял да изпълни нейното последно желание!

Не можа да сдържи бликналите от очите му сълзи, които се търкаляха една след друга, и това не убегна от погледите на новите му приятели.

Надзирателят на работниците намигна на Кара Мемед и той прекъсна песента. Свирачът Абдюл взе саза си, прегърна го, приведе се към него и подхвана весела мелодия. Какъвто майстор на тъжната песен беше Кара Мемед, същият майстор бе и Абдюл в свиренето на весели мелодии.

Игривата мелодия на саза прогони чувството на самота и ги развесели. Скачайки пръв, надзирателят се хвърли в средата. Майсторски, като танцьорка въртеше корема и пляскаше.

Около него се започна:

— Ох, ох, ох, ох!

— Отдолу, чедо, отдолу!

— Като танцьорка играеш, чавуш ага, а!

— Каква ти танцьорка, залагам честта си, че пред него танцьорката не струва…

Докато пляскаха с ръце в такт с мелодията, се случи нещо неочаквано: теглейки младата си красива дъщеря за ръка, в бараката влезе Зелиха, която им переше бельото и им готвеше. Майка и дъщеря започнаха да се въртят една срещу друга.

Тези, които бяха в бараката, съвсем се разпалиха:

— Браво, майко Зелиха!

— Прекрасно, майко Зелиха!

— Чия майка е тя?

— Аллах да те възнагради!

— Развеселихте разбитите ни сърца! Нека Аллах развесели вашите!

— Амин!

Дъщерята на Зелиха не беше нито толкова крехка, нито толкова невинна, колкото изглеждаше. Със синя клош пола, блуза без ръкави и синя чанта с дълга дръжка през рамо, по цял ден скиташе из Истанбул, без да пропусне нито кътче от него. Наобикаляше заможните собственици на магазини за дрехи на изплащане, бакали, галантеристи и най-вече — възрастните мераклии във всеки квартал. Завихряйки буря в сърцата на старците, тя минаваше и заминаваше като опашата звезда.

Вземаше от магазинерите обувки на високи токчета, различни видове половинки обувки, непрекъснато сменяше поли и блузи, обличаше ги и поръчваше да ги запишат в тефтера. Щеше да плати дълговете си с целувки и безобидно, много безобидно „сядане в скута“.

Сега Ихсан се беше заплеснал по това момиче. Колко много приличаше на Нуран! Ако нямаше баща, че и брат на главата си, и то щеше да тръгне по същия начин да си изкарва прехраната. Така се беше вторачил в момичето, което се въртеше на средата, че след известно време то като че ли престана да бъде Гюлсюм, дъщерята на майка Зелиха, а Нуран. И като че ли в този момент Нуран беше лекото момиче, което се намираше в сборище на женкари и ги забавляваше!

Изведнъж скочи на крака. Никой не го беше забелязал. Само верният му приятел Ръза. И той излезе след него. Попита:

— Накъде?

Болката отново, и то с пълна сила, беше връхлетяла Ихсан. Тази нощ искаше да бъде сам. Пийнал и с такива мисли, щеше до сутринта да обикаля увеселителните заведения по Бейоглу. Струваше му се, че Нуран е в едно от тях!

Излъга:

— Ще пусна една вода.

— Ами добре…

Ръза го остави и се върна вътре.

След като наистина се облекчи, Ихсан погледна осветения град срещу себе си. Трябваше да върви бързо, и то много бързо трябваше да върви. Трябваше да търси, ако ще и до сутринта сестра си, трябваше да я вземе под крилото си, ако трябва — и теглейки я за косата. Тогава, само тогава щеше да бъде спокоен, че майка му почива в мир.

От бараката се разнасяха игривата мелодия на саза, пляскането на ръце в такт с нея и от време на време възгласите: „Браво, чудесно!“ Бягайки с огромните си работни обувки, той слезе към пътя. Качи се на маршрутното такси, което мина покрай него…

Изведнъж се изуми. Това не беше ли Кадри, който преди години караше колата на стария му шеф, преди Решат?

— Здравей, Кадри!

Шофьорът Кадри се обърна, видя го, позна го и не можа да повярва на очите си:

— Каквооо? Ти, а?

— Аз я. Виж ти случайност!

— Какво търсиш тук?

— Аз ли? Не питай!

— Кога пристигна?

— Броя се за новодошъл…

— Къде работиш?

— В онзи строеж отзад. Колата твоя ли е?

— Моя. Работата ти каква е?

— Контрольор съм.

— Защо изостави родния край и дойде тук?

Започна да разказва… Без да скрива нищо, всичко разказа. Кадри не познаваше Решат, който беше поел след него грижата за колата на предприемача. Не го познаваше, но каза:

— Лелеее, какъв мерзавец! Голям подлец е излязъл. А майка ти как е, майка ти?

Сърцето на Ихсан се разтупа и сълзи се затъркаляха от очите му:

— Ти бъди здрав…

— Недей така!

— Заради това момиче… Ах, Кадри, да знаеш само какъв зъб имам на говедото Решат! Ако ми падне в ръцете този измамник, ще го разпердушиня!

Силно натъженият Кадри дълго го утешава.

Станалото — станало, миналото — минало. Щеше ли да върне майка си отново към живота, ако изцапа ръцете си с кръв и влезе в затвора!

Накрая каза:

— Я ме послушай! Зарежи контрольорството! Щом си сам, ела при нас. Имаме празна стая. Колата е моя. Аз ще работя през деня, ти — през нощта. Друго нищо не искам. Като братя… И после: не забравяй, че като работиш на такси и маршрутка, по-лесно ще успееш да намериш сестра си.

Прие. Още на следващия ден напусна строежа. И приятелят му Ръза се беше съгласил, че по този начин наистина ще се увеличат шансовете му да намери сестра си.

За три дни проучи Истанбул и жителите му, а после вечер вземаше колата от Кадри и излизаше да кара такси. Беше спокоен. Чакаше си реда на стоянката на Токатлиите в Бейоглу и се задоволяваше с клиентите на баровете, които му попадаха след полунощ.

И този ден като предишните беше взел колата от приятеля си и се беше наредил на стоянката пред хотел „Конак“. Беше девет часът вечерта, когато колите преди него се изтеглиха една след друга и дойде неговият ред. За да разсее мислите за бягството на сестра си и за смъртта на майка си, той запали цигара, въпреки че това не му беше навик.

Булевард „Истиклал“ пак беше задръстен от навалица. Тротоарите преливаха от хора, а трамваите, автобусите, такситата и маршрутките бавно се оттичаха като река. Да срещнеш сестра си в този огромен, кипящ до преливане неспирен поток!

Беше принуден обаче. Щеше да я намери, трябваше да я намери.

Последната воля на майка му. При всички случаи трябваше да я изпълни и щеше да го направи. Щеше да осигури на майка си спокойствие в гроба й, каквато и цена да се налагаше да плати за това. Беше потънал в мисли. Изведнъж дойде на себе си, почти стреснат от погледа на едно момиче, което го беше приближило смутено, с ръце, пълни с някакви пакети.

— Свободен ли сте?

Изправи се пред кормилото и каза любезно:

— Да, заповядайте!

Протегна се, отвори вратата. Младото момиче с лек, съвсем лек аромат на лимонов одеколон влезе в колата.

— Накъде ще заповядате, госпожице?

— Шишли, моля!

След бърза маневра колата навлезе в булевард „Истиклал“ и заедно с навалицата мина през Галатасарай, Тепебашъ, от Тепебашъ зад Английския дворец до Тарлабашъ и се насочи към Шишли.

Ихсан беше нагласил огледалото си за обратно виждане. От очите му не убегна, че момичето е разтревожено. Мръщеше вежди, като че ли имаше някого срещу себе си.

Изведнъж погледите им се срещнаха в огледалото. Уплаши се. Може би момичето е разбрало, че го наблюдава и току-виж, се заяде, а дори и го обиди.

Не стана така. Когато очите им отново се срещнаха, тя гледаше по-меко. Намери погледа на момичето, прикован в същата точка. Значи го наблюдаваше. Колко големи, съвсем черни, загадъчни бяха очите й!

Смеейки се, момичето попита:

— Как наричат шофьорите тези огледала?

И Ихсан се засмя:

— Огледала за наблюдение!

— Защо преди малко го нагласихте?

Ихсан за момент пламна и силно се изчерви.

— Аз ли?

— Хайде — хайде, не отричайте. Нагласихте огледалото. За да можете да ме виждате по-добре, нали?

Стрелата беше пусната от лъка, щеше да стигне дъното. С душа в зъбите, каза:

— Да.

Момичето много беше харесало този млад човек, който не приличаше на другите шофьори и който говорейки, се изчервяваше.

За да се направи на обидена, каза:

— Ах, вие…

— Сигурен съм обаче, че ще ми простите!

— Прошка ли? За какво?

— Не трябваше да се държа грубо с вас.

— Странно. Познавате ли ме?

— Не, но вие не приличате на другите. После, повярвайте, аз за първи път в живота си нагласявам огледалото за наблюдение, за да виждам клиентка. По-точно, не ми се е налагало!

— Значи не ви се е налагало?

— Да.

— И какво ви накара?

Отново с душа в зъбите си, каза:

— Очите ви.

Младото момиче не отговори. До Шишли не разговаряха. Колата спря пред един много висок, много голям жилищен блок. Момичето плати, слезе от колата и влезе в блока.

Когато влизаше в асансьора, младият шофьор беше в ума й. Асансьорът светна в портокалов цвят. Образът на красивия шофьор не я напускаше и когато натисна с пръст копчето за четвъртия етаж върху малкия метален лист. Асансьорът започна да се издига с бръмчене.

Четвърти етаж. Асансьорът спря. Излезе от него с пакетите в ръце. Затвори вратите му, натисна копчето за изпращане. Този път асансьорът тръгна съвсем тъмен, като потънала в мрак гемия, която се потапя във водата.

Защо не можеше да изхвърли от мислите си красивия мъж? Какво по-различно от другите, какво по-специално имаше в него, че така се беше настанил там?

Натисна звънеца на вратата. След малко тя се отвори. Вторият й баща попита:

— Донесе ли?

— Донесох.

Влезе вътре. Всички лампи в салона бяха загасени и само най-близката до масата хвърляше приглушена светлина. Вътре шофьорът Решат и още няколко души чакаха шефа си, за да могат да продължат играта.

Нермин подаде малко грубо чековете, които извади от чантата си. Осман беше почувствал гнева на доведената си дъщеря. Взе пакетите и чековете.

— Каква е тази физиономия?

— Каква физиономия?

— Нермин, изчерпваш търпението ми!

— Работата ми приключи ли?

Мургавото лице на Осман стана тъмнолилаво:

— Дай и ключовете!

Нермин започна да търси. Претърси джобовете, чантата си… Чудно. Нямаше ги!

Осман се развика:

— Къде са ключовете?

Нямаше ги и това си е, господ да ги убие!

Удари се по челото:

— Къде са ключовете, момиче?

— Бяха в ръцете ми, когато се качвах в колата, но после…

— Не знаеш какво е станало, така ли?

Погледна втория си баща с израз, означаващ „Не знам“.

Тъмнолилавата физиономия на Осман стана съвсем бяла. Подивявайки изведнъж, той започна да удря Нермин. Писъците на момичето, влязлата тичешком майка, мъжете, които наскачаха от масата за комар… Трудно озаптиха Осман.

— Трябва да бъдат намерени, тези ключове трябва да бъдат намерени! Иначе с теб е свършено, да знаеш!

Хълцащата в ръцете на майка си Нермин наистина не знаеше какво е станало с ключовете. Откъде ли бяха тези ключове? Ако изчезнеха, какво щеше да стане? Не знаеше… Не знаеше, но разбираше, че те бяха от някакво важно място.

След малко Осман пак дойде гневно и я изтегли за ръката:

— Откъде се качи на колата?

Леейки сълзи, Нермин отговори:

— От стоянката пред хотел „Конак“.

— Ако видиш шофьора, ще го познаеш ли?

— Не знам.

— Да не са паднали някъде там?

Момичето хълцаше, непрекъснато хълцаше. Осман заповяда на мъжете:

— Вървете веднага, там ги потърсете! Марш!

Решат и останалите скочиха и излязоха от апартамента…

Паднали на задната седалка на колата, ключовете така си стояха. Един от клиентите, когото взе от бар в полунощ, ги намери и попита:

— Тези ключове ваши ли са, приятелю?

Ихсан взе ключовете. Погледна ги. Не бяха негови, но може би щяха да се окажат на някой от предишните му клиенти. Повече не се замисли над това.

Много по-късно, на разсъмване, след като предаде колата, в главата му изведнъж блесна светкавица. Може да използва това за претекст, за да посети снощното младо момиче. Даже ключовете да не бяха негови, това щеше да бъде удобен случай да го види отново… То не му излизаше от ума. Не можеше да забрави големите й черни очи. Дотолкова, че сънува: занася ключовете, младото момиче излиза на вратата, ключовете не са негови, но е много хубаво, че е отишъл. В съня си започва разговор:

„Тези ключове ваши ли са, госпожице?“

„Неее.“

„Тогава извинявайте…“

„Това да не е някакъв повод?“

„Моля ви. Били са изпуснати в колата. В късните часове един клиент ги намери и ми ги даде. Щом не са ваши, извинявайте!“

Тъкмо се готви да си тръгне, когато момичето го хваща за китките и го привлича към себе си. Сграбчила ръцете му, тя го изтегля вътре. Стая, стаи. Изведнъж — спалня. Легло. Отиват към леглото…

Когато се събуди, потънал в пот, часовникът показваше вече десет часа предобед. Скочи на крака. Бързичко се обръсна и се облече. Към единадесет часа се качи в една маршрутка към Шишли и пристигна до жилищния блок, в който младото момиче беше влязло. Слезе. Влезе в блока. Асансьор. Натисна копче напосоки: трети етаж! Дали живееше тук? Щеше да се помъчи да намери момичето, чието име и презиме не знаеше, по описание.

Натисна звънеца на третия етаж. Вратата отвори един господин по халат:

— Моля? — Лицето на мъжа пращеше от здраве. Бузите му бяха розови.

— Извинете — каза, — съмнявам се, че тези ключове може би са изпуснати в колата ми от едно младо момиче, което докарах до блока. Много красиво момиче с големи черни очи…

След като явно поразмисли, четиридесетгодишният мъж каза:

— На горния етаж има такова момиче с големи черни очи. Попитайте…

— Благодаря.

С ключовете в ръка, тичешком изкачи стълбите към горния етаж. Четвърти етаж. Натисна звънеца. След малко вратата се отвори. Появи се жена, изглеждаща на средна възраст, която по всяка вероятност беше болна:

— Заповядайте!

Ихсан каза:

— Да сте загубили някакви ключове?

Наострила уши, Нермин притича в син копринен пеньоар:

— Загубихме, загубихме! Аз загубих!

Щом видя срещу себе си снощния красив шофьор, тя се спря:

— А… вие ли ги намерихте?

— Да.

— Къде?

— В колата!

— Я, значи съм ги изпуснала в колата? Благодаря, много благодаря. Спасихте ме от голяма неприятност!

Взе ключовете и започна да плаче от радост. Майка й каза:

— Моля, заповядайте за едно кафе…

Облегнато на стената, момичето се тресеше от плач.

— Значи — отбеляза Ихсан — тези ключове били много ценни?

— Какво говорите? — каза майката на Нермин и погледна Ихсан с широко отворени очи. — Вие наистина ни спасихте от голямо нещастие!

Стана, излезе. След малко се върна с няколко банкноти и ги подаде на младежа:

— Моля, приемете ги срещу усилията си!

Ихсан стана тъмночервен и ги отблъсна с опакото на ръката си:

— Моля ви…

— Така е прието, чедо!

— Може, но много моля, не ми предлагайте!

Нермин го гледаше изпитателно. Видът му излъчваше възпитание, благородство. През нощта беше мислила за него с часове. Никаква любов, просто беше мислила.

— Тогава заповядайте за едно кафе…

— Това може.

Жената бързо влезе в кухнята.

Нермин, с ключовете в ръка, вече се беше успокоила. Придърпа стола си до креслото, в което бе седнал младият шофьор.

— Вие не приличате на израснал от семка шофьор — каза.

Ихсан се засмя:

— Не съм.

— Каква е истинската ви професия?

— Строително счетоводство.

— А защо работите като шофьор?

Гостът въздъхна и премълча.

Долавяйки притеснението му, Нермин каза:

— Да не е нещо, за което не искате да говорите? Например някакво сърдечно приключение?

Ихсан бавничко извърна поглед, засмя се. Момичето упорито настоя:

— Така е, нали?

— Не.

— Ами?

— Различна, госпожо, много различна сърдечна болка…

Момичето като че ли се разсърди:

— Казвате ми госпожо, като че ли съм голяма жена. Аз съм съвсем младо момиче!

— Извинете, навик…

Известно време седяха, без да говорят. Гледаше под око момичето, без то да усети. Погледите им на моменти се срещаха и тогава, като че ли заловени на местопрестъплението, двамата се засрамваха и се изчервяваха. Когато майката на Нермин влезе с кафето, ледовете се стопиха. Госпожата най-напред предложи кафе на Ихсан. Скочил на крака, младият човек бе взел малкия поднос от ръцете й. Подаде й първо тя да си вземе кафето, после седна възпитано на мястото си и взе своето.

Усещайки нещо във въздуха, майката на Нермин попита:

— За какво говорехте?

Без да погледне, Нермин сви рамене почти равнодушно. Харесвайки това поведение на момичето, младият мъж се засмя:

— Госпожицата питаше за професията ми…

Майката се заинтересува:

— И каква е истинската ви професия?

— Строително счетоводство.

— Защо не работите по професията си, а сте станали шофьор?

Ихсан се размърда на мястото си.

— И госпожицата се интересуваше от това! — каза.

Изпитала внезапно чувство на близост, което и сама не можеше да разбере, Нермин се бе заела ревниво да запази тайната на този млад човек.

Майката на Нермин чакаше отговор.

— Да не би някаква душевна рана?

Рязко вдигна глава и заговори:

— Да. Дойдох тук, за да търся сестра си. Търсих, много търсих. Една вечер най-неочаквано се появи мой стар приятел шофьор. С надеждата по-лесно да срещна сестра си, започнах да работя като шофьор. Когато я намеря и след като изпълня последното желание на майка си… — Избърса насълзените си очи с опакото на ръката си.

Нермин попита:

— После?

— След това ще замина!

— Накъде?

— В родния край, при работата си!

Ледовете вече се бяха стопили. Нермин и майка й питаха, а Ихсан разказваше за всичко, както си е. Как живеели под наем в една крайна махала на голям южен град в Анадола. Как майка му перяла чуждите дрехи, а той работел при един предприемач… Че бил дребен чиновник, син на перачка, но доволен от живота си. И как наемът на къщата им не създавал проблем. Но как си наумил, че ще работи, много ще работи, за да спаси майка си и сестра си от къщите под наем, че ще построи малка къщичка, в която да се приютят. Къщичката щяла да бъде много малка, с две стаи, но покривът й трябвало да бъде с червени керемиди. Такава къща с червен керемиден покрив видял в един филм. В цветен филм. Това била къща, загърбила мрачна гора с дебели дървета и обърнала лице към простора на морето. Този блян пълнел с години главата му и всичко, за което мечтаел, било свързано с нея!

Слушайки го, Нермин си помисли за себе си. Колко си приличаха двамата! Тя не беше ли мечтала за такава къща, не я ли беше сънувала толкова пъти?

Изведнъж попита:

— Щяхте да имате, разбира се, и лодка, изтеглена на брега.

Ихсан се засмя:

— Разбира се.

— В тази къща сам ли щяхте да живеете?

Ихсан се изчерви:

— Неее…

— Ами?

— С някоя жена, на която би харесало да споделя с мен такъв живот… — Ихсан се засмя.

— Да? — попита младото момиче.

Майка й се намеси:

— Не бъди жестока, хайде не го притеснявай!

Без да я послуша, тя продължи:

— Да. Тази, която би пожелала да споделя с вас такъв живот, ще бъде…

— Любима! — каза майка й.

Момичето гледаше непрекъснато Ихсан:

— Любима ли?

— Да — каза накрая Ихсан.

— Поне можахте ли да я намерите?

— Къде се разхожда?

— Странно. Вие сте толкова привлекателен млад човек, а…

Ихсан отново се изчерви, поизправи се на мястото си, отпи глътка от кафето си и каза решително:

— От майка ми и сестра ми не ми остана време да мисля за себе си. Все още е така… Ако не намеря сестра си и не изпълня последната воля на майка си, няма да съм спокоен!

Изпи кафето си, остави чашата върху масата. Момичето се приближи до него:

— Дайте ми чашата… — После продължи шепнешком: — Утре по това време ме чакайте в Беязид, пред вратата на университета!

Ихсан поклати глава с благодарност:

— Добре!…

Колко невероятно! Значи това момиче, тази галеница в огромния апартамент с приказно красиви очи го беше харесала, беше му определила среща, а?

Надвечер, когато вземаше колата от Кадри, бе обхванат от луда радост. Кадри попита развълнувано:

— Каква е тази радост бе? Да не би да си намерил сестра си?

— Не, друже.

— Ами тогава?

Разказа му всичко от игла до конец. Кадри попита:

— И какво ще стане?

Знаеше ли Ихсан?

— Не знам — каза.

— Ще дойде ли, как мислиш?

— Не знам, Кадри, нищо не знам.

— Ако не те потърси?

— Ако не ме потърси, ще съм съсипан!

— Ти ще я потърсиш.

— Не мога да я потърся.

— Защо?

— Между приказките майка й каза нещо странно.

— Какво?

— Не знам. Може би ми се е сторило. Но почакай малко, може пък да дойде. И защо да не дойде? Тя го предложи!

Кадри извади пачка пари и му я подаде:

— Не се притеснявай, ще дойде. Ако нямаше намерение да идва, защо ще ти определя среща? Ако искаш, утре вземи колата и върви!

Ихсан не искаше.

— Защо?

— Каква нужда има от кола?

— Вярно.

Тази нощ, докато развеждаше клиенти наляво и надясно, докато чакаше по спирките, мислеше все за Нермин. От ума му не излизаха най-вече нейните големи черни очи. Беше кокетка. Но и такава да беше, под кокетството й беше скрита някаква скръб, някакъв страх. Заради намерените и донесени ключове майка и дъщеря бяха обхванати от луда радост. Защо? Откъде бяха тези ключове, чието изчезване беше изплашило толкова много и двете. Майката дори беше казала: „Спасихте от голямо нещастие и Нермин, и мен!“.

Да не би да криеха някаква тайна?

На разсъмване остави колата в гаража, влезе вкъщи, съблече се, легна. Но нима беше възможно да заспи? Това ли беше любовта? Ако е така, то тя се оказва нещо много мъчително и разрушително. Сладката горчивина и приятната болка обаче бяха нещо много хубаво. Сестра му вече бе избутана на втори план. Сърцето му не пламтеше, докато мислеше за нея, а точно обратното — щом Нермин минеше през ума му, то изгаряше.

Заспа късно.

12.

Дойде точно навреме, облечена в синя копринена рокля, изящна като полско цвете.

— Здравей!

Изчервен до ушите, Ихсан отговори:

— Здравейте, госпожо…

Момичето го взе на подбив:

— Как сте, господине? Добре ли сте, господине? Домочадието ви добре ли е, господине? А… защо са тези приказки на вие, ние, господин, госпожа? Отпусни се малко, разпусни се, огледай се. Хайде заведи ме, където ще ме водиш!

Ихсан никак не се стресна. Даже всичко това му хареса. Вече нямаше нужда от глупости, момичето му беше развързало ръцете.

— Вие заповядвате, господарке моя!

Нермин отново го спря:

— Не вие заповядвате, а ти заповядваш!

— Ти заповядваш!

Спуснаха се на улицата.

— Ало, такси!

Ихсан спря огромен лъскав черен шевролет. Влязоха.

— Към Тарабия!

С апетита и силата на огромен звяр колата мина през Чагалоглу, Сиркеджи, Еминьоню, Каракьой, Кабаташ, Ортакьой и прочее и сви надясно, към сините води на Протока.

Тарабия!

Слязоха. Освободиха таксито.

— Да? — каза Ихсан.

Хващайки отново здраво за ръката младия човек, момичето повтори:

— Да?

— Да влезем ли в някой рибен ресторант?

Тя намигна закачливо:

— Имаш ли пари?

Той й отвърна със същия тон:

— Ако не стигнат, ще взема от теб назаем!

— Ами ако и аз нямам?

Дърпайки я за ръка към един от ресторантите, Ихсан се пошегува:

— Ще оставя сакото си за залог!

Влязоха, смеейки се. Беше малък, но много приятен крайбрежен ресторант. Поръчаха си голяма салата, бяло вино и от най-хубавите риби на сезона. Учтив келнер в бяло любезно ги обслужи.

— Е, хайде разказвай, госпожо Нермин!

— Госпожа ли? Боже господи… не ми говори на вие, на господин и госпожа!

— Извинявай! От сега нататък…

— Аз си падам по гаменския език. Ти не познаваш живота ми. И аз съм романтичка като теб, но по отношение на езика съм като хулиган — нямам задръжки. Защото…

Не продължи нататък, но Ихсан я подкани:

— Защото?

— Остави сега…

— Защо?

— Остави и толкоз!

— Но ти хванеш ли нещо, не го оставяш, нали?

— В твоя живот няма тайни!

— А в твоя?

Момичето като че ли се затвори в себе си. Впи очи в сините води на Протока, в плискащото се под приятното слънце море, в минаващата моторна лодка, която пореше синевата, в отсрещните брегове и симпатичните къщички по тях.

— Значи в мечтите ти, все още живее къща с червени керемиди?

— Живее!

— И в моите. — Изведнъж попита: — Не можем ли да споделим с теб тази мечта?

Балсам за душата на младия човек…

— След като искаш, защо да не я споделим?

— Аз искам, но…

— Но?

— Остави, отново стигнахме до точка, когато трябва да спрем! Ихсан попита много сериозно:

— Струва ми се, че ти се страхуваш от нещо, дори като че ли криеш някаква тайна. Какво ще кажеш?

Тя отново беше навела големите си черни очи.

— А?

— Все още толкова малко те познавам, че…

— Обаче на мен ми се струва, че се познаваме от дълго време!

— От една страна — да, но, от друга…

— Нищо не крий от мен. Можеш да споделиш най-съкровените си тайни: по никакъв начин няма да ти навредя!

Нермин погледна приятелски:

— Значи усети, че се нуждая от такава подкрепа, нали?

— Може би.

Келнерът беше донесъл салатата и бялото вино с различни мезета.

— Тогава няма никаква нужда да крия: да!

Келнерът, който подреди всичко донесено, каза, преди да се оттегли:

— Имаме пресен лефер, накарах да го сложат на скарата.

— Чудесно!

След като той се отдалечи, отново останаха сами.

Ихсан поде:

— Слушам те.

Нермин разказа, без да крие нищо, за втория си баща и за бедата, която всеки момент можеше да я сполети заради него. Ихсан беше изпаднал в ужас. Попита:

— Добре де, с каква контрабанда се занимава?

Тя избърса очите си с малка кърпичка:

— Не знам. Нищо не знам. Само че като ти казвам направо, че вторият ми баща е опасен човек, че е замесил и мен в някои свои далавери, ти няма ли да заподозреш и мен?

— Не — каза Ихсан, без да се замисли.

— Защо?

— Защото ми разказа всичко от игла до конец. Значи ме сметна за достоен да споделя тайната ти!

— В това въобще не трябва да се съмняваш!

— Мерси. Тогава можеш да ме приемеш за най-здравата опора, на която да се довериш! И после, какво ме засяга мен вторият ти баща?

— Страхувам се, Ихсан. Страхувам се, че може да убие и майка ми, и мен. Дори само ако открие нашите отношения с теб!

Бяха дошли и леферите, зачервени на скарата като нарове. Ядяха, не разговаряха. И Ихсан бе завладян от страх, от лек страх. Беше уплашен, защото се досещаше, че този човек ръководи банда. Може би разпространяваше хашиш, опиум, хероин и други забранени неща. Знаеше най-вече от прочетените приключенски романи и гледаните полицейски филми колко безразсъдни, колко хитри като лисици могат да бъдат този род хора. Взе чашата с вино и я вдигна:

— Ако има огън, ще изгори мястото, на което падне!

— Кой? — попита момичето.

— Вторият ти баща!

— Не говори така. Навсякъде има пипала. Много се страхувам, Ихсан. Знаеш ли какво ми минава през ума?

— Какво?

— Да бъде уведомена полицията!

Ихсан се огледа:

— Говори тихо…

— Имаш право…

— И аз си помислих за това. Само че…

— Само че?

— Трябва да намеря сестра си. Стискай зъби още малко. Щом я намеря, после…

— После?

— Ще се махнем, ще заминем!

— Къде?

— В моя град!

За миг забрави втория си баща и ужаса, който предизвикваше неговият образ. В приятното опиянение от бялото вино бяха изплували сладки мечти за съвсем нов живот. Като празнична трапеза!

— А там?

— Там ще живеем в много по-малък град, но ще прекарваме повече щастливи дни!

— Хайде разкажи за къщата с червени керемиди…

Очите на Ихсан се затвориха. Като в сън, като в приказен свят започна да разказва:

— Ще имаме къщичка с червени керемиди. Задната й страна ще граничи с гора от дебелостволи дървета, а лицето й ще бъде обърнато към морето!

— Аз със собствените си ръце ще избродирам пердетата й…

— Като момиче от провинцията, като селско момиче, а?

— Да. Като момиче от провинцията, като селско момиче!

— Тогава ще те обичам още повече.

— Тогава даже и самата аз ще се обичам повече!

— Сега не се ли обичаш?

— Не.

— Защо?

— Ядосвам се на себе си.

— Но защо?

— Защото съм инструмент за разни мръсни дела!

През ума й преминаха някакви полутъмни, тесни, криви и неравни улици на Истанбул. Обикаляше по тези разнебитени улици като преследван беглец извън закона и даваше разни пакети, за които не знаеше какво съдържат, на разни съвсем непознати хора, вземаше в замяна пари, чекове и бонове и ги носеше на втория си баща.

— Трябва да си имам къща — заговори, — да мета стаите й, да бърша подовете й, да мия мръсните съдове, да пера. Не искам да имам разни съседи клюкари. Искам да живеем извън града, достатъчно далеч от него. Трябва да си имаме съвсем мъничка спортна кола или карета с един кон. Когато е необходимо, ще слизам с теб в града и след като свършим работите си, ще се връщаме отново!

Ихсан вдигна чашата си, чукнаха се и пиха.

— Трябва да бъде нощ — продължи младият мъж, — навън вълци, птици, шум от тежкото милиони тонове море. Ние…

— Ще слушаме в леглото си идващите отвън диви гласове…

— Ще заспиваме!

След този ден не се виждаха много често, защото Нермин се страхуваше да не предизвика подозренията на втория си баща, но когато намереше удобно време, се срещаха и обикаляха Островите, Пролива, Левента. Сближаваха се все повече и повече.

— Ще имаме ли деца? Наши деца?

— Ще имаме, разбира се!

— Дъщеря или син?

— Ти какво искаш!

— Искам син!

— Аз дъщеря!

— Ако е дъщеря, ще трябва да прилича на теб!

— Ако е син — на теб!

В един от дните, през които вторият й баща пак беше заминал за Анадола, Нермин доведе и майка си. Време беше да се срещнат и да поговорят сериозно. Младежът се бавеше с намирането на сестра си. А майката и дъщерята не можеха повече да протакат работата. Опасността беше голяма и тя всеки момент можеше да се стовари с целия си ужас върху главите им. Това, което трябваше да се направи, бе много просто: той да се откаже от сестра си и час по-скоро да офейкат. Накъде? Младият мъж щеше да бъде с тях. Ако ги заведе в своя край — добре, ако не ги заведе, те сами щяха да потърсят спасение за главите си.

Ихсан поиска два дни отсрочка. Не можеше да му бъде все едно какво ще стане с това момиче, което наистина обичаше и за което знаеше, че няма да понесе раздялата. Но трябваше завинаги да каже сбогом на сестра си…

Влезе в една кръчма.

Беше нощ, късна нощ. Поръча си ракия, бяло сирене, хайвер, туршия, кюфте на скара… Започна да пие. Да, беше принуден да каже сбогом на сестра си. Пред него се беше открило едно ново, съвсем ново бъдеще и, разбира се, всеки живее собствения си живот. После, да кажем, че намери сестра си. И какво от това? Ако е била прелъстена, била е, ако е тръгнала по лошия път, тръгнала е…

Беше изпил повече от половината ракия, когато си представи майка си. Тя го гледаше сърдито.

„Жалко! — каза. — Жалко за тебе, Ихсан!“

Сложи глава в големите си длани, опря лакти на масата и я попита:

„Защо, майко?“

„Значи се отказваш да намериш сестра си, моята рожба Нуран?“

„Какво мога да направя? Истанбул е огромен град, кой знае къде е?“

Майка му изрече малко гневно:

„Не я потърси, не я потърси!“

„Търсих я, майчице, бога ми, търсих я!“

„С дни, със седмици си с Нермин. Дори загуби самия себе си. Любовта завъртя и твоята глава. Чедо мое, Ихсан… Намери сестра си, вземи я под крилото си. Изпълни последната воля на майка си!“

Завъртя глава.

„Добре, добре, майчице! Добре!“

Минаваше дванайсет часът, когато излезе от кръчмата. Беше оживена, много оживена нощ на Бейоглу. Кината бяха затворили и хората бавно си отиваха по къщите. Днес нямаше да работи. И без това беше занемарил работата си. Ако не беше сестра му, веднага щяха да заминат, щеше да намери предприемача…

Но се състоя една странна, много странна среща — изведнъж видя жената на предприемача, госпожа Бедиа!

— Вай!

И госпожа Бедиа беше удивена:

— Ихсан!

— Защо се разхождате тук? Господинът къде е?

Тя беше пияна. Горчиво поклати глава:

— Заради твоя приятел, подлия ти приятел, заради шофьора Решат бях унищожена!

— Унищожена? Как?

— Измами ме, подло ме измами. Да седнем някъде, да поръчаш две чаши някакво питие и да ти разкажа всичко!

Ихсан се замисли: по това време кръчмите…

— В този час кръчмите трябва да са затворени…

— Имаш ли пари?

— Имам…

— Ще можеш ли да ме заведеш в някой нощен бар?

— ?

— Не се бой, няма да те вкарам в големи харчове. И без това съм пийнала. Ако изпием по един джинфиз, ще е достатъчно.

— Ами добре…

Влязоха в един второкласен бар на улицата. Беше съвсем малко, уютно местенце, подредено като кутийка за бижута. Беше слабо осветено с разноцветни светлини, които целяха да му придадат романтична атмосфера. И успяваха. Безсрамният кикот на консуматорките в подредените едно до друго сепарета се разнасяше във въздуха на бара, натежал от алкохолни пари и цигарен дим. Малка група свиреше джаз, като че ли никога нямаше да спре. На дансинга се въртяха две, най-много три двойки, посетителите на бара, в повечето случаи провинциалисти, мачкаха момичета в закътаните ъгли.

Ихсан и Бедиа седнаха на една от крайните маси. Тъй като и двамата вече бяха пийнали, нямаха намерение дълго да се черпят.

Келнерът попита:

— Господине, какво ще заповядате?

Без да остави време на младежа, Бедиа каза:

— Джинфиз, два пъти джинфиз!

Келнерът се оттегли.

Ихсан гледаше рухналата изведнъж жена. На лицето й се бяха появили учудващи бръчки. И умора, една неестествена умора и нервност.

Извади от чантата си пакет „Гелинджик“ и със същата припряност бързо запали цигара. После, като че ли изведнъж се беше сетила, отново извади пакета, който бе пуснала в чантата си, и предложи на Ихсан:

— Извинявай, миличък, мисълта ми е другаде, та…

Ихсан току-що беше загасил своята, но взе нова и щракна със запалката на жената.

От време на време музиката свиреше, двойки ставаха да танцуват на дансинга. Те не обръщаха внимание нито на джаза, нито на сепаретата, нито на тези, които се натискаха зад преградите, нито на истеричните писъци, които от време на време надаваха натисканите жени. Седейки един срещу друг, развълнувано разказваха премеждията си, учудваха се и се ядосваха.

По едно време конферансието обяви:

— Уважаеми дами и господа, сега ви предлагам номера на нашата нова звезда Жале Коркмаз. Жале Коркмаз!

Изхвърча една наистина млада, красива, жизнерадостна танцьорка с черна маска на лицето. Постепенно всички лампи бяха загасени и светлината се насочи само към Жале Коркмаз. Силно осветена, тя танцуваше под звуците на джаза, усукваше се и се прегъваше като пружина.

Но Ихсан и Бедиа не й обърнаха внимание.

Изтръсквайки нервно пепелта от цигарата си, Бедиа каза:

— Да, може би и моите намерения бяха подли, но нямах ли право? Нямах седемнадесет. Разчитайки на парите си, той ме взе от майка ми и от баща ми, отдели ме от игрите на улицата. Дъртакът ме направи своя съпруга. После? Започна да не ме забелязва, изчерпа се. И още как се изчерпа…

— Имахте връзка с Решат, нали?

След потъване във връхлетелите я спомени за сладките, много сладките мигове от миналите дни, жената каза:

— Да, за съжаление.

— Защо за съжаление?

— Защото от мен видя много добрини. Нищо лошо не му бях направила. Не трябваше да се отнесе така подло. Да беше взел парите ми и да си замине, но не и да ме клепа на съпруга ми. Освен това не трябваше да постъпва така с теб и със сестра ти!

Със сълзи в очите, тя замислено се загледа в танцьорката. Не виждаше момичето. А то се извиваше, прегъваше, събираше аплодисментите на присъстващите. По едно време взе микрофона. Обикаляйки потъналите в мрак маси, започна да пее европейски песни. Изведнъж, със светването на лампите, тя се ужаси и се разтрепера… Седналите един срещу друг и замислено разговарящи на онази маса не бяха ли брат й и жената на предприемача?

Отново погледна. Добре че те бяха потънали в разговора си, а тя имаше маска на лицето. Ако я нямаше маската и брат й я беше познал… Обхвана я тревога. И без това вече седмици живееше в страх. Предполагаше, че един ден, научил за бягството й от къщи, брат й най-неочаквано ще изникне пред нея, и полудяваше от ужас. Колко пъти беше сънувала как се среща с него!

Опитвайки се да не проличи, тя набързо прекъсна танца и песента си и напусна сцената под бурните аплодисменти на клиентите, без да чува ръкоплясканията и подсвиркванията.

— Жале, Жале, Жале, Жале!

— Пляс, пляс, пляс… Пляс, пляс, пляс!

Изпотен, собственикът на бара настояваше:

— Как няма да излезеш, момичето ми? Постигна върха на успеха. Ти луда ли си?

Нуран, каквото беше истинското й име, седна на един стол и умолително погледна шефа си:

— За бога, не настоявайте. Болна съм, вие ми се свят!

— Добре, но защо, момичето ми? Нямаше ти нищо. Беше здрава като ряпа!

— Бях, но изведнъж ми стана лошо!

— От какво се оплакваш?

— Не зная, не зная…

Увеличаващите се постепенно ръкопляскания, свирене и викове отвън доведоха Нуран почти до припадък. Плачеше, хлипайки, и се страхуваше, че ако брат й я забележи, на главата й ще се стовари беда.

Шефът й каза гневно:

— Стани!

Изтегли я за ръката и я вдигна. На хората си заповяда:

— Заведете я на лекар!

После излезе на сцената и каза с плътен глас:

— Уважаеми дами и господа, много сме доволни, че показахте такова внимание към новата ни танцьорка Жале Коркмаз. Бъдете живи и здрави! Само че, по все още неизвестни ни причини, тя преди малко прекара нервна криза. Спешно я изпратихме на лекар. Молим ви за тази вечер да я извините!

Развеселените пияници взеха да аплодират шефа и зад гърба му се чуха гласове: „Бравооо!“, „Жив и здрав да си!“, „Ти танцувай, ти танцувай!“ Шефът започна да хвърля гьобеци към веселяците. Този човек беше Арап Осман, шефът на Решат.

Танцът му отново удави всичко наоколо в порой от ръкопляскания. После, поздравявайки масите, той влезе вътре. Беше много учуден от внезапното разболяване на Жале. Веднага взе такси и отиде при младия лекар, който лекуваше момичетата от бара и най-вече — разстроени от много пиене стомаси. Докторът мълчаливо я преглеждаше. Щом видя шефа, каза:

— Няма нищо тревожно. Нервен срив. Може би е от уплаха. Ще мине. Нека почива!

По пътя шефът попита:

— От кого се уплаши?

Младата жена сви рамене:

— Не зная.

— Някаква неприятност ли те заплашва?

— Не.

— Ами?

С брат си в главата, измърмори:

— Не зная.

Ами ако нямаше маска на лицето си? Ами ако беше махнала маската след края на номера, както трябваше да направи? Тогава? Какво щеше да стане тогава?

Изведнъж започна да плаче. Гаднярът Решат, подлецът Решат, мръсникът Решат… Да, да, той беше още по-долен от всичко наоколо. Ако й се удаде случай, знае какво ще направи. Беше я оставил съвсем сама в онази къща в Касъмпаша и повече не я беше потърсил. Седмици минаха оттогава. Колко филмови компании бяха обиколили с онзи млад дърдорко Балон и с Макас, които я бяха запознавали с множество режисьори, заместник — режисьори, сценаристи и други, правещи се на такива. Най-после я беше взел този човек, сегашният й шеф, и след няколко бързи урока — уроци по танци — я беше изкарал на сцената.

Разбира се, в дъното на тази работа имаше някои неща, които Нуран не знаеше: за да се отърве от нея, Решат бе следил всяка нейна крачка. Най-после, хвърляйки я в бара на шефа си Осман агабей, се беше измъкнал. Беше се отървал, защото знаеше, че един ден шефът му ще дойде. Нали беше казал: „Трябва да се разделиш с тази жена!“.

Колата бързо стигна до Тарлабашъ. Щом влезе в пансиона, тя се хвърли в леглото си. След като Осман затвори вратата и си отиде, тя, чувствайки някакво вътрешно спокойствие, стана, изми се и си облече нощницата. Какво щеше да прави оттук нататък? Загаси електричеството, запали розовата нощна лампа и започна да гледа от прозореца си на горния етаж проблясващите светлини на Истанбул.

Ами ако беше свалила маската си? Ами ако брат й я беше познал? Ами ако беше извадил нож и й се беше нахвърлил, или най-малкото я беше стиснал за гърлото? Дали щеше да го направи? Дали щеше да погуби сестра си?

Започна да трепери.

„Щеше да го направи! — каза си — … С този безподобен гняв, на който е способен! Но и аз не бях права, нали така! Истанбул, улица «Йешилчам», мечтата да стана филмова звезда и да се снимам във филми… Сбогом, вече сбогом на всичко това, сбогом!“

Сведе глава към опрените си в края на прозореца ръце, въздъхна дълбоко и заплака.

После през мокрите си от сълзи клепки замислено се вгледа в среднощния Истанбул. Да, Истанбул беше голям, красив, много красив град. Като привлекателно цвете, пораснало на ръба на пропаст. Привлича хората към себе си, а после само гледа как те се търкалят в бездната.

Това ли било пропадането на едно младо момиче в пропастта?

Спомни си деня, в който за първи път отидоха на улица „Йешилчам“. Къщата на Недждет агабей в Касъмпаша. Жената, дъщерята, сестрите на Недждет агабей. Колко добри бяха всички в началото! Докато им даваше пари с шепи, бяха добри, когато престана — показаха истинските си лица. Само Айтен! Айтен беше добра. Все още идваше от време на време и я посещаваше дори в този мъничък пансион в Тарлабашъ. „Хубаво… — мислеше си, — но идва, за да използва гримовете и моливите ми, за да облича съвсем новите ми дрехи, обувките ми…“

Не беше лъжа.

Преди всичко не можеше да забрави как я бяха завели в Йълдъз Парк и как после я бяха смачкали. Но преди това „продуцентът“, с когото ги бе запознал онзи Балон, ги беше завел двете с Айтен в къщата си в Левент, за да й прави пробни снимки. Колко лека като птица, колко радостна бе с мечтата си да стане бляскава звезда!

Беше червендалест мъж с хвърлящи огън очи, седеше в таксито между нея и Айтен, пъхнал бедрото си между нейните. Тя не се отдръпна, мислеше си за Мерилин. В началото и Мерилин не обръщала никакво внимание на тези неща. И какво щеше да стане? Не беше ли дала на Решат много-много повече?

По пътя дебелата космата, силно сгорещена ръка на мъжа не бе стояла мирно. А Айтен и седящите отпред Балон и друг един мъж не се помръдваха…

Пристигнаха. Много бе харесала Левент. Влязоха през широка градина, врата, втора врата с матирани стъкла.

Дебелият мъж с горещите космати ръце бе казал много сериозно:

— Госпожо Нуран, елате да ви гримираме!

Тя се обърна към Айтен, но в единия ъгъл момичето флиртуваше с Балон.

Другият мъж беше зает със снимачната техника. Нямаше никакво време да чака, или да извика Айтен.

Дебелата космата ръка я бе изтеглила за китките към съседната стая. Тук наистина се намираха разпилени безразборно някакви вещи от филми, стара кушетка, нахвърляни небрежно по земята рокли, блузи, неясно от какво мръсни платна.

Огънят в очите на мъжа и неспокойствието на ръцете му порядъчно бяха нараснали. По едно време каза:

— Нуран, моя Нуран. Аз ще те издигна. Най-голямата женска роля във филма си ще дам на теб. Само че, само че, Нуран…

Не можа да довърши. Трепереше. Ченето му подскачаше, не можеше да говори.

— Тази професия, тази професия, госпожо Нуран, не можете да я познавате, още сте много млада. В тази професия обаче на вас, на вас… — Изведнъж я беше прегърнал и зацелувал по устните. — В тази професия за вас… извинявайте, аз ви…

Нуран простена:

— Моля ви, елате на себе си!

Мъжът почти се беше свлякъл в краката й:

— Вие сте причина за всичко това. Каквото ще да става, трябва да се наситя на красотата ви. Бъдете сигурна, цялата отговорност е ваша. Нищо не се знае, един ден, да, да, един ден…

Беше събул обувките й, беше ги хвърлил и вземайки краката й в шепите си, бе започнал да ги целува като луд, като побъркан. Нуран се раздразни. Искаше да се отдръпне, не можеше, мъчейки се да се отмести, се беше изтърколила на кушетката, оттам — върху използвани във филми рокли, блузи, исторически реквизит. Мъжът приличаше на гладен вълк. Веднага я беше притиснал.

Говореше с треперещ пламенен глас:

— Защо се дърпаш, сладурчето ми? Защо се дърпаш? Не си момиче все пак!

Отново беше поискала да скочи като луда:

— Откъде знаете?

— Какво знам, откъде го знам — не е важно. Нали не си?

— Но аз…

— Между нас ще си остане, бога ми, между нас!

И без това друго нещо не можеше да бъде. Към всичко това като че ли се беше присъединила и Мерилин. Значи бе научил, че не е момиче? От кого? По всяка вероятност от лиглата Айтен. По дяволите, хиляда пъти я беше предупреждавала. Мръсно, проклето, уродливо момиче!

После станаха.

Отпуснат и успокоен, мъжът бе казал:

— Чудесна. Наистина сте чудесна!

Искаше й се да потъне в земята.

Беше изтрила сълзите си с опакото на малката си бяла ръка. Вече не плачеше. Ядосваше се. На кого? Може би на всички, а може би на никого!

След Решат, връзката й с този мъж беше продължила известно време. Филмът така и не се снима, не можа да се снима. Веднъж получи следния отговор: „Миличка, тази работа е за сто, сто и петдесет хиляди лири. Лесно ли е?“ Отначало твърдеше, че не може да намери подходящ сценарий. Но всеки път я водеше в Левент и се срещаха не в стаята с реквизита, а в банята. Един прекрасен ден — дали защото му омръзна, или защото се уплаши да не го сполети беля — каза:

— Известно време не идвай при мен. Аз ще ти се обадя!

Балон беше изчезнал от хоризонта и мястото му бе заел Макас:

— Я зарежи Балон и неговия човек. При тях няма работа. Нека да те заведа при нашия шеф, да видиш какъв човек е!

После Айтен й донесе една страшна вест от майка си и баща си:

— Майка ми каза, че Решат научил всичко. Повече нямало да дойде тук. Ти си търси подслон!

Айтен я гледаше безучастно, а младото момиче пред нея лееше сълзи.

— Но, Айтен, миличка. Аз къде да отида?

— Бога ми, въобще не знам. Баща ми казал на майка ми, а майка ми…

— Значи ме пъдите?

— Не ме разбирай погрешно. Не аз, майка ми и баща ми. Знаеш колко много те обичам. Но не мога да изляза срещу тях.

Плачейки, с куфар в ръка, беше напуснала къщата.

По пътя бе срещнала бащата на Айтен, който изумено се спря:

— Накъде, Нуран?

Каза обидено в лицето му:

— Отгоре на всичко не се срамувате да питате, нали? Хем ме пъдите, хем… Идвахте нощем в стаята ми, в леглото ми, досаждахте ми с молби да не чуе жена ви, целувахте краката ми…

— Нуран!

— Да, да… И не казах всичко това на жена ви, на дъщеря ви!

— Добре, сладурче, но аз нищо не зная за това!

— Как така? Вие сте казали на жена си, жена ви — на дъщеря ви, тя — на мен!

— Лъжа, бога ми, лъжа. Жена ми няколко пъти ми мърмори, но аз такова нещо не съм казвал!

— Както и да е, и без това не сте длъжен…

— Нуран!

— Къде е Решат?

— Не знам.

— Не е ли ваш приятел?

— Да, но ако питаш мен, зарежи го. Въобще не го търси.

— Защо?

— Чул е, че имаш връзка с продуцент!

— Така ли!

— Да.

— От кого ли е чул?

— Такива неща не остават скрити дълго. Зарежи сега Решат и ела да живеем заедно!

— Леле! А жена ви? Уважаемата ви дъщеря?

— Миличка, ще ти взема отделна къща!

Беше готова да го заплюе в лицето:

— С парите, с които ще ми вземаш къща, купи на дъщеря си обувки, дрехи и най-вече — гащи!

Беше си тръгнала много доволна, че се маха. Спомни си времето, когато за пръв път посети улица „Йешилчам“. Решат бе започнал нощем да изчезва. Една нощ, която никога нямаше да забрави, тя чу леко подраскване по вратата, после някой я беше отворил и бе влязъл вътре. Мислейки, че е Решат, не бе обърнала внимание. Когато идваше късно през нощта, той отваряше вратата с резервните си ключове.

В началото не се уплаши, но ако беше Решат, щеше да влезе свободно, щеше да запали лампата, да се съблече, да си облече пижамата, после да загаси и да легне до нея. Този не беше направил нищо такова, а стъпвайки на пръсти, се бе приближил като крадец до леглото й. Вместо да се опита да разбере какво става, лекичко се беше усмихнала. Приближил съвсем до леглото, мъжът чакаше. Нуран почти чуваше биенето на сърцето му.

Най-напред бе протегнал ръка към крака й. Студената като лед трепереща ръка го беше докоснала с пръсти, после го беше притиснала с цяла длан. След това нечии горещи като огън устни започнаха да целуват краката й един след друг. После, изоставяйки всякаква предпазливост и въздържаност, беше плъзнал ръка от стъпалото към бедрото й и по-нагоре. Точно тогава тя седна на леглото:

— Кой е?

Чу вледенен от страх глас:

— Мълчи, Нуран. Не е чужд!

— Какво искате? Моля ви, отдръпнете ръката си…

— Нуран, миличка моя, единствена. Не мога да издържам. Моля ти се, не викай, съжали ме. Толкова време…

— Хвърлили сте ми око, така ли? Веднага, веднага напуснете стаята ми! Ще вдигна скандал, ще извикам жена ви!

Оттегли ръката си и се изправи уверено:

— Добре, но какво си мислиш, че ще стане? С Решат не сте женени, нали?

— Това няма връзка с вас, моля, махнете се оттук!

— Нуран!

— Казвам ви да се махнете!

Истинския ужас обаче беше преживяла в Йълдъз Парк. След като с отвращение се беше разделила с бащата на Айтен, беше отишла на улица „Йешилчам“ и веднага беше срещнала Балон.

— Ей, къде си? — беше попитал Балон.

Учудено отвърна:

— Аз ли? Ето тук съм!

Без да обръща внимание на лигльовците наоколо, снижавайки гласа си, Балон каза:

— Шефът те чака. Ще отидем в Йълдъз Парк.

— Какво има в Йълдъз Парк?

— Ще се снимат външни сцени!

С радост тръгна след Балон. Бяха стигнали до парка.

— Йълдъз Парк — каза Балон.

Сега обаче разбра, че Балон имаше други цели, че беше излъгал. Да се беше оплакала на полицията, да беше казала: „Доведоха ме в Йълдъз Парк“. Но ако вместо Йълдъз Парк, покажеше друго място, нямаше да може да докаже твърдението си…

Известно време вървяха между високи дървета с дебели стволове. След това някакви подсвирквания отдясно и отляво, а после на пътя им излязоха няколко непознати непрокопсаници. Балон беше започнал да се моли, но един от пияниците с дебели черни мустаци го беше ударил с юмрук. Балон бе избягал, оставяйки младото момиче между осемдесет звяра.

Плачове, молби… Завлякоха я грубо в една горичка. Беше се съпротивлявала, беше опитвала да се бие, беше заплашвала: „Ще ви дам под съд, ще се оплача в полицията, ще ви затворят…“ Но получаваше все същите отговори:

— И какво от това? Ще те изпратят на медицински преглед, и после…

— Публичен дом! — отговори друг.

— Ще станеш проститутка!

Плака, моли се, каза, че не е от тези жени, заговори за брат си и дори за болната си майка… Никой, нито един не й обърна внимание, най-напред един, после втори, после трети, четвърти, пети… осми, единадесети.

Единият от тях, май единадесетият, бе пожалил момичето. Дори след като всички си свършиха работата и си тръгнаха, бе останал назад, беше й помогнал да се изправи на крака, беше я завел в една малебиджийница и я беше нахранил със супа, пилаф, йогурт. После бе казал:

— Ще те заведа при нашия шеф Осман агабей. Той има барове. Бързо ще станеш танцьорка и ще се отървеш от този живот!

Наистина приличаше на достоен младеж. Дори не я беше докоснал като останалите. Беше изслушал разказа й за бедите и за сполетелите я нещастия и беше попречил на желанието й да се самоубие.

После — барът на Арап Осман. Превръщането й от момиче в жена, уроци по танци с дни, и накрая…

Погледна през прозореца. Съблече се, загаси нощната лампа и си легна. Но отново пред очите й бе брат й! Ако един ден някъде се срещнат, какво щеше да му отговори? Ами майка й? И тя ли бе дошла в Истанбул заедно с него? Развълнува се. И това бе възможно. Тук също можеше да се занимава с пране. И то срещу повече, много повече пари!

Дори не усети кога заспа!

13.

Минаваха дни, после седмици.

Любовта на Ихсан и Нермин ставаше все по-пламенна. Много често се срещаха и се любеха сред красотите на Истанбул.

Дълго си говореха за бъдещите щастливи дни. Щяха да заминат оттук. Щяха да отидат в село сред планини с мъгливи върхове. Щяха да се спасят от отровния въздух на големия град. Щяха да вземат със себе си и майката на Нермин. Това село би било идеално за препатила жена като нея.

Жестоко наказана заради предателството към съпруга си, тази жена денонощно се молеше влюбеният в дъщеря й млад мъж час по-скоро да намери сестра си.

Ако я откриеше, четиримата щяха да се качат на влака и да се спасят. Както Ихсан им разказваше с копнеж, след двудневно пътуване щяха да слязат на мъничка гара, обградена от планини, щяха да продължат пътя си с магарета или катъри и след няколко часа щяха да стигнат селото, за което сърцата им пламенно мечтаеха. Нермин казваше: „Когато тръгнем, ще съобщим на полицията за втория ми баща и бандата му. Ако не съобщим, той ще направи всичко, за да ни намери. Дори не искам да мисля какво ще се случи след това!“

Майка й беше на същото мнение, но за момента прогонваше тези мисли, страхуваше се. Никак не харесваше безразсъдните думи на дъщеря си и докато тя говореше, женицата уплашено се оглеждаше, да не би да чуе някой.

— За бога, Нермин, говори тихо!

Но целият проблем беше в това Ихсан да намери сестра си!

И тази вечер, както много други, той вървеше бавно към Таксим с ръце в джобовете на панталона. Поиска му се да запали цигара. Извади една от пакета. Чувстваше се ужасно притеснен. Какъв щеше да бъде краят на всичко това? Кога, къде и в какво положение щеше да намери сестра си? Дали беше заедно с Решат? Или дръвникът я беше зарязал и я беше тласнал по лошия път?

Лошият път!

През ума му минаха публичните домове по Абаноз, Юксеккалдъръм. Ако се сблъскаше с такова нещо… Какво щеше да направи? Щеше ли да я убие? Ако я убие, кого щеше да накаже? Дори без да падне и косъм от главата на мъжа, причинил нещастието на сестра му, щеше да стовари цялата вина върху вятърничавото момиченце с малко по-игрива кръв и миришеща на мляко уста… Помисли си: „Не, не… Не мога да я убия. Колкото и лоша да е, не мога да я убия. Майка ми не ми каза да я убия, а ми заръча да я търся, да я намеря и да я взема под крилото си“.

Притеснено издиша поетия от цигарата дим, с който беше пълна устата му. Булевард „Истиклал“ пак гъмжеше от хора. Маршрутки, таксита, трамваи, автобуси. По жиците на трамваите пробягваха сини светкавици. Гледаше, но не виждаше всичко това. Мислеше за сестра си, само за сестра си. Трябваше да я намери, щеше да я намери!

Стигна до Таксим. Спря. Паметникът на Ататюрк, по-назад — пешеходната зона Иньоню. Пред него мина такси, пълно с бар дами в разноцветни тоалети. Това отново му напомни за сестра му и за възможността да е попаднала в бар. Но не му се видя вероятно. Кой знае, може да не е в бар или в публичен дом, а да е станала нечия държанка. Държанка!

Намръщи се с отвращение.

Нима имаше голяма разлика между държанките и жените от публичните домове? Държанки, момичета в барове, танцьорки.

— Почти едно и също.

Какво е това, какво е онова? Не трябва ли момичето да се омъжи за някой достоен човек според заповедите на Аллах и правилата на Пророка?

Изведнъж почувства облекчение: защо не? Беше много възможно даже да се е омъжила, да е събрала ума в главата си, да се е заела с къща, тенджери и тигани, да е станала къщовница. Но ако беше така…

Като че ли лампа загасна в сърцето му. Ако беше така, защо да не съобщи с писмо? Бързо се отказа и от тази мисъл. Може би е съобщила, мислейки, че майка й е жива!

Отново дръпна от цигарата си.

Изведнъж на полутъмната улица вляво се чу вик на жена, която биеха:

— Ааай, помооощ, помооощ!!!

Най-напред се сепна, рязко спря. После, хвърляйки цигарата, излетя като куршум по улицата. Тази полутъмна улица беше една от междинните, които е лек наклон се спускаха към булевард „Тарлабашъ“. Започна да тича колкото го държаха краката. Зад гърба му тичаха и други. По прозорците се бяха показали глави.

— Помооощ, безчестен подлец, помооощ!

Ихсан, който бягаше с все сили, почувства в сърцето си странна тръпка. Този глас, този горчиво зовящ глас не му беше чужд. Кой? Защо? Чий глас можеше да бъде?

— Помооощ, помооощ!!!

Жената, която биеха, беше пред един бар, на чиято врата слабо светеха приглушени розови, сини, жълти светлини. Ихсан стигна бързо и спря да си поеме дъх. Щеше да се хвърли заедно с другите в схватка, когато чу гласа на викащата жена:

— Батенце, батенце, мило батенце, спаси ме!

Каквооо, това Нуран ли беше? Сестра му? Светкавично погледна и видя мъжа. Търсейки го на небето, го беше намерил на земята. Скочи като ястреб върху него, един юмрук, още един юмрук:

— Срам!

— Ихсан!

— Да, аз съм. Аз тебе, кучи сине…

— Но, Ихсан, една минута, Ихсан!

Пелена беше паднала пред очите му. Нито чуваше какво му говорят, нито виждаше. Сред писъците на облечената в бяло Нуран разбиваше с юмруци устата и носа на Решат. Тези, които се намесиха да ги разтърват, бяха опръскани с кръв… По едно време Решат се измъкна и побягна с всички сили. Ако навалицата не беше му попречила, Ихсан щеше да го настигне и може би щеше да убие мъжа, който вече месеци наред събираше омразата му. Но му попречиха. Не можа.

— Остави го, за бога, остави го!

Без да разбират, околните го съветваха:

— Стига. Всичко си има граници, остави момчето…

— Разби му устата и носа, стига!

— Който става с гняв, сяда със загуба…

Не можа обаче да потисне яростта си. Плачейки, заговори:

— Не знаете, ах, не знаете. Ела тук, момиче!

В белия си тоалет Нуран трепереше. Със страх пристъпи към брат си:

— Батенце, не ме погубвай. Той ме измами, кълна се, че ме измами!

Ихсан беше суров. Избърса сълзите си с опакото на едрия си юмрук:

— Това е сестра ми… Прелъсти я, измъкна я от майка й, доведе я тук. Натика я в бар. Ако бяхте на мое място, вие какво щяхте да направите?

Като му даде право, множеството замърмори:

— Аллах, Аллах!

— Тююю…

— Уж най-близък приятел…

— Малко му беше, бога ми, малко!

— Приятел, а? В тези времена…

— Вярно.

Докато Ихсан гневно дърпаше сестра си за китката, собственикът на бара Арап Осман пристигна и ядосано му препречи пътя:

— Накъде си повел жената бе?

Ихсан спря:

— Коя жена?

— Ето тази!

— Теб какво те засяга?

— Аз съм неин шеф!

— А аз съм неин брат!

Какъвто и непрокопсаник и гамен да беше, Арап Осман се принуди да отстъпи. И Ихсан не продължи повече. Дърпайки сестра си за китката, я повлече към „Тарлабашъ“.

— Къде живееш?

Тресейки се цялата, Нуран каза:

— Пансионерка съм в един от блоковете по тази улица.

— С някого ли живееш?

— Не.

— Така ли?

— Сама съм, съвсем сама…

— Добре. Да вървим!

Докато стигнат до пансиона на Нуран, не разговаряха.

Влязоха. С привикнала ръка Нуран намери копчето и запали лампата. От силната светлина очите на Ихсан се заслепиха. Тя бавно затвори вратата и застана пред брат си като жертвено агне. Вече беше съгласна и да я бие, и да я ругае, и нож да извади, и с пистолет да я простреля…

— Харесваш ли този свой живот? — попита.

Падайки в краката му, Нуран каза:

— Удряй, убий ме, батко. Халал да ти е моята кръв!

Ихсан я побутна с крак:

— Теб, момичето ми, Аллах те е наказал. Защо аз да си цапам ръцете с кръв? Стани, стани да си поприказваме…

Нуран се беше спасила от смъртта. Изправи се на крака. С наведена глава започна да отговаря на въпросите на брат си.

— Харесваш ли това свое положение? — попита повторно Ихсан.

— Не — каза Нуран.

— Съжаляваш ли?

— И още как!

— Искаш ли да се върнеш в нашия край?

— Нямам очи да застана срещу мама…

Изведнъж нещо заседна в гърлото на Ихсан.

— Моята майка — каза, — нашата майка. Горката ми майчица…

Нуран погледна брат си смутено:

— Горката ли?

— Да.

— Защо?

— Заради теб…

— Да не би мама?…

— Мама вече тръгна на път, от който връщане няма. Гордей се. Заради теб, заради теб, мръснице!

Ридаейки, Нуран се захлупи на дивана. Значи майка й е умряла? И то заради нея… Сега какво щеше да прави? Как щеше да се спаси от угризенията на съвестта си, че е станала причина за смъртта на най-добрия човек?

— Не плачи — каза Ихсан. — Три дни по-рано, пет дни по-късно… Там е мястото, където всички ще отидем. Но да не можем да изпълним и една хилядна част от дълга си към майка, която през целия си живот е работила и се е трепала за нас…

— Горката ми майчица, ах, моята нещастна майчица…

— Свърши. От сега нататък си събирай ума в главата и…

— Ще го събирам. Ще видиш…

— Най-напред се измъкни от тази работа в бара!

— Добре, батко.

Отвращавайки се от истината за себе си, тя съблече белия тоалет и отиде при куфара си. Там бяха донесените от вкъщи рокли. Беше си запазила една от тях за спомен.

За четвърт час момичето от бара, танцьорката Жале, изчезна и на нейно място се появи спокойно провинциално момиче. Седна срещу брат си и започнаха да си говорят като брат и сестра, както бяха правили отдавна, много отдавна.

— Значи ти поръча да ме вземеш под крилото си?

— Да.

— Много ли ме търси?

— Много.

— Аз един ден те срещнах!

— Къде?

— В нашия бар. Бяхте дошли с жената на предприемача. Нали тогава се беше появила една танцьорка с маска?

— Да.

— Това бях аз!

Ихсан се ядоса:

— Защо не се показа? Защо не ми се обади?

— Как можех да ти се обадя? Страхувах се. А между другото — какво прави тук жената на предприемача?

Ихсан запали цигара.

— Търси Решат.

— Защо?

— Преметнал я е, взел й парите и после наговорил лъжи на мъжа й…

Надълго и нашироко й разказа всичко. Нуран беше толкова отвратена от Решат, че каза:

— Не мога да ти обясня колко ми е противен! Колкото и да е подъл и гаден, и той трябва да си намери майстора. Ами ако някой ден срещне жената на предприемача?

— Не знам какво ще стане…

— Значи го търси?

— И още как!

— Батенце!

— Кажи.

— Ще ми простиш ли?

— Не знам.

— Батко, миличък, в този свят си нямаме никого, освен аз — теб и ти — мен!

— Вярно, но ти си омърсена!

— Прав си, батко. Но обещавам: отсега нататък няма да погазвам думата ти. Кълна се, че ако ми кажеш „умри“, ще умра!

— Няма да ти кажа „умри“! От теб искам да живееш като честен човек. Нали и без това ще заминем за нашия край…

Нуран се развълнува:

— Така ли?

— Надалеч, много надалеч!

— Къде е това място?

— Едно село в планините. Едно приятно, много приятно селце!

— Да заминем, бате. Където ти кажеш, аз съм с теб!

— Няма да заминем сами…

— Освен нас, и други ли има?

— И други…

— Кои са те?

— Жена ми и тъща ми!

Нуран скочи:

— Жена ти и тъща ти! Те тук ли са?

— Да.

— Хайде да ме запознаеш с тях!

И Нермин, и майка й спяха. А в това време потъналият в кръв, с разбити уста и нос Решат отвори скришом вратата с резервните си ключове и влезе в техния апартамент. С ръце в джобовете, без да пали лампата, ходеше напред-назад от единия ъгъл до другия и мислеше за злополучната среща. Ето че го беше постигнало това, от което се страхуваше. Защо беше отишъл в бара и беше срещнал „мръсницата“? Кой да предположи, че ще се срещнат! Беше отишъл, за да получи наставления от шефа си Осман за работата утре вечер. Защо ли Нуран беше дошла по-рано? Два часа по-рано… Може би са й трябвали пари… Трудно беше отървал кожата и се беше спасил от смъртта. Какви яки юмруци имал грубиянинът!

Провери челюстта си.

Яки, безжалостни, повалящи на земята, свистящи юмруци!

Прозя се. Избърса с опакото на ръцете си сълзящите си очи. Дали да запали една цигара?

„Чакай бе, глупако! — каза сам на себе си. — Колко е часът?“

Погледна светещия часовник на китката си: минаваше единадесет. Можеше да се каже, че е още рано. Що се отнася до кръвта по ръцете, лицето и главата му… „Ти пък, човече — помисли си, — жената да не е чужда? Ще кажа, че съм участвал в свада. Тъкмо ще си измия ръцете и лицето. След един-два часа ще се кача горе!“

Извади въжето с куката изпод леглото, както винаги, завърза го здраво за прозореца… Така правеше — завързваше въжето за прозореца, спускаше се надолу по него, слизаше до балкона, от балкона — вътре…

Спусна се до долния етаж. След две минути краката му докоснаха балкона на русата Семра. Като остави въжето да си виси, влезе през вратата на балкона. Беше открехната. Семра оставяше вратата незатворена, за да може Решат в часа, в който поиска, в мига, в който поиска, да влезе при нея.

Пристъпи към кухнята. Миризмата на ядене изведнъж му напомни, че е гладен. Наистина — дали Семра има нещо за вечеря?

Светна лампата.

Хладилник. В хладилника — няколко чинии. В чиниите — лозови сарми със зехтин, бяло сирене, в единия край — йогурт, голяма пита кашкавал. Знаеше и мястото на ракията. Отиде, отвори долапа. Точна така. Едно голямо шише „Нова ракия“. Наполовина изпито. Предишната нощ го беше поръчал на жената. Бяха изпили заедно половината, а половината бяха оставили за друг път. Извади шишето. Тъкмо си миеше ръцете, когато се видя в огледалото над мивката. Лицето му беше на петна от засъхнала кръв. Наистина трябваше преди всичко да измие ръцете и лицето си. Сапун, шум от бликаща вода. Тази кухня беше такъв модел, че нито отвън, нито отвътре можеше да се види нещо от нея. С други думи отвън съседите не можеха да видят кой е в кухнята и какво прави.

Изми хубавичко кръвта с много сапун и с много вода. Нея беше я изчистил, но как щяха да минат подутите му устни и смазаният му нос?

Сви рамене. „Ти пък, човече. Ако попита, ще кажа, че съм се карал!“

Като че ли Семра изведнъж изникна пред него и каза: „Нищо, мили!“

„Карах се с един грубиян!“

После зарови лице в пухкавия чист пешкир на Семра.

Точно когато посягаше към чашата си с ракия, младата жена се появи на вратата на кухнята безшумно като котка, със сънени очи и натежали гърди:

— Наздраве!

Изведнъж много се уплаши. С надути устни и сплескан нос, се засмя грозно:

— Благодаря, сладурче.

— Огладня ли?

— Иска ли питане?

Русата жена дойде при него, поклащайки се като охранена риба във фината си тюлена нощница, и попита, галейки го по косата:

— Какво е това на лицето ти?

Гаврътна чашата си:

— Не питай!

— Вече попитах. Наистина — какво е?

Дъвчейки най-напред бяло сирене, а после и хляб, каза:

— Без значение.

— Кара ли се?

— Да.

— С кого?

— Да не би да са малко грубияните? Ядосах се на един пес. Вбеси ме. Докато изкарвах кирливите му ризи, получих като подарък два юмрука. Хайде остави това сега, защо не пийнеш?

Семра въздъхна:

— Много е късно…

— Е, и какво…

— Ами такова, по-добре да не пия!

— Майтапиш ли се, негоднице!

Много си падаше по тези шеги на младия мъж. Протегна чаша към любовника си, който й харесваше, даже много й харесваше, и пи.

— Мезе?

— Пардон!

Взе с вилицата голямо парче сирене и й го подаде.

— Седни на коленете ми!

Семра седна и обви с ръка врата му:

— Не знам за какво си се карал с онова куче!

— Я зарежи! — каза Решат. — Какво толкоз е станало?

— Абе погрознял си.

— Да не би да те отвращавам?

Тя се слиса:

— Можеш ли да допуснеш?

— Не знам! Ако е така, кажи ми направо, без да се притесняваш, и…

— Е?

— Сам ще се оправям!

Всичко това бяха само думи. Нито подутите устни, нито смазаният нос, нито дори погрознялото до неузнаваемост лице имаха някакво значение. Обичаше го и щеше да го обича.

Чашка, след нея втора… Мезета. Здравата се напиха, кръвта във вените им закипя. И другата половина от шишето ракия беше свършила.

— А сега? — каза Решат.

Обвила врата му, жената протегна към него пълните си устни:

— Целуни ме!

— Не бързай!

Тя отвърна почти заплашително:

— Целувай, казах!

— Ако не те целуна?

— Ще те убия, тарикат такъв!

Решат си падаше по жаргонния й език. Винаги когато пиеха, тя бързо се напиваше. Прегръщаше го. А дърпайки се, Решат нарочно я дразнеше и я караше да ругае.

И сега отново беше така.

— Хайде убий ме! — каза.

— Решат, не ме подлудявай, целуни ме!

— Измий си устата, изчеткай си зъбите и така!

— Отвращаваш ли се от мен?

— От мръсната ти уста, не от теб!

— Решат!

— Какво има?

Хвана мъжа за раменете и силно го разтърси.

— Какво имало! Грубиян. Да беше казал миличка, да беше казал пиленце, да беше казал единствена моя.

— Ами не си!

— Каквооо?

— Не си!

С хвърлящи огън очи младата жена скочи от коленете му и подпря юмруци на кръста си:

— Не съм ли?

Заливайки се от смях, Решат отвърна:

— Не си.

Семра не се шегуваше. Кухнята, подът, таванът, хладилникът, мивката, масата, табуретката, столовете, чиниите по рафтовете — всичко стремително се въртеше в главата й. Когато пиеше, полудяваше до неузнаваемост, започваше веднага да се кара и да си скубе косите, та затова никога не се застояваше дълго по баровете. Трезва, тя беше весела, шегуваше се, обичаше да помага, понасяше с учудващо търпение намеците и обидите. Напиеше ли се обаче, избълваше цялата си ярост.

Казаното от Решат на шега „Не си!“ предизвика у нея същата реакция. Гневна до плач, подобно подивяла до крайна степен тигрица, тя го гледаше, с юмруци на кръста.

Съобразявайки се с настроението й, Решат стана и отиде при нея.

— Мила моя — каза, — толкова си красива в това състояние!

Жената с все сила удари протегнатата му ръка.

— Не идвай, махни си ръката!

Беше разбрал, че тук няма шега.

— Семра — каза, — пиленцето ми!

— Аз не съм ти никакво пиленце. Щом не съм за теб мила, обична, единствена, върви при тази, която е за теб мила, обична, единствена.

Той отново се помъчи да я прегърне, но освен че го заудря по главата и по гърба с юмруци, тя го хвана за рамото и го избута от кухнята. Кухненската лампа беше оставена да свети, но имаше ли време Решат да забележи такива дребни неща?

Коридор, преддверие, после спалня…

Една червена нощна лампа осветяваше в розово малката спалня с широко легло. Хвърляше розов оттенък върху бялата чиста завивка. Под късичката поличка — бедра, извити като отворен към младия мъж въпросителен знак!

— Не искам, не искам! Върви си, не искам и това е!

— Семра, моя Семра! Пиленцето ми. Пошегувах се, кълна се, беше шега.

Малка пантофка с токче, едно мъничко сритване.

Решат отстъпи назад, след това, преодолявайки съпротивата, прегърна жената. Вече нямаше нито ритници, нито извивания, нито несъгласие.

Семра каза на мъжа, който се канеше да излезе от стаята:

— Мили мой, ще загасиш лампата в кухнята, нали?

Леко пияният Решат загаси лампата и излезе през вратата, водеща към улицата. Ръчният му часовник показваше три часа през нощта. Винаги правеше така. По въжето се спускаше надолу към балкона, седеше, колкото седеше, после излизаше през външната врата на Семра, влизаше в апартамента на шефа си, затваряше се в стаята си и изтегляше въжето. Тъкмо стигна до вратата на блока, в който живееше шефът му, когато кола с рев, разкъсващ тишината, и с мощни фарове пристигна бързо и спря. Беше Осман.

— Ей ти, откъде в този час?

Решат се засмя. Шефът му се беше досетил.

— От русата жена ли? То се знае. Един ден, бягайки след жена, ще пукясаш, но да видим кога!

Решат не обърна внимание. Беше свикнал да чува от него такива неща почти всеки път и по всеки повод.

Когато влязоха в асансьора, забелязвайки подутата уста на Решат и смачкания му нос и спомняйки си изведнъж колко време беше чакал със страх брата на Нуран, каза:

— Какво ще правиш сега?

Решат, който веднага разбра какво искаше да каже, сви рамене:

— Нищо.

— Как така нищо? Този тип е много здрав; личи си от лицето и носа ти!

— Зарежи.

— Ако те намери?

— Как ще ме намери?

— Както те намери пред вратата на бара!

— Не се грижи. Аз не предполагах, че момичето ще дойде в бара по това време.

— Ами ако пак се случи такава неприятна среща, за която не можеш да предположиш?

— Шефът ми да е жив и здрав!

Доволен, Осман се засмя. И все пак каза:

— С пожелания за здраве работата не свършва. Трябва да вземеш предпазни мерки!

Асансьорът беше пристигнал на етажа. Спря. Излязоха. Шефът извади от джоба си ключовете, отвори вратата, влязоха и затвори. Наоколо беше тихо. Влязоха в стаята, в която се беше подслонил Решат.

Шефът каза:

— Въжето на прозореца ли е?

Решат дори беше забравил.

— На прозореца… — Отиде на бегом и го взе.

Осман насочи към лицето му ръчния фенер. След като дълго мести очи по отоците и синините, каза:

— Утре не излизай на работа!

— Ами какво да правя?

Мъжът отиде и отмести дебелите пердета на прозореца, който гледаше към салона.

— Лежи вътре!

Решат се изуми:

— Цял ден ли?

— Поне до утре вечер!

Решат си помисли: „Сега е към четири сутринта. Докато легна и заспя, ще стане пет. Тоест сутрин. Ако спя най-малко осем часа, може би ще се събудя в десет часа. Няма проблем. Ще стане вечер… Тогава — както е рекъл Аллах!“

След като го наблюдава продължително, Осман каза:

— Дълго мисли.

Решат като че ли се събуди от сън.

— Не, добре е. С тази физиономия къде да излизам? А работата? Кого ще вземете на моето място?

— Не мисли за това. Хайде, Аллах да ти даде спокойствие!

Затвори вратата и излезе.

Решат заключи отвътре и без да се съблича, се изтегна по гръб на леглото. Очите му горяха от безсъние и умора. Ама че бурна нощ прекара! Най-важното обаче беше, че Ихсан си беше довлякъл задника до Истанбул. Тъй като вече намери сестра си, или ще я вземе и ще се омете по дяволите, или ще търси Решат, докато го намери. И да го търси, възможността да го намери, е едно на милион.

Дълго се прозява с разтегната уста и с напиращи сълзи. Спеше му се, но сън не го хващаше. Стисна очи, дълго ги разтрива с юмруци, но напразно. Беше разбрал, че няма да може да заспи. Кой знае, може би ще го налегне дрямка на разсъмване, без да усети!

Стана. Бързичко се разсъблече, облече си пижамата, отново се изтегна. Трябваше да си почине. Семра пак яко го беше изморила. Помисли си: „Ей, каква жена бе!… Лепи се като сакъз, като пиявица. За какво ми е обаче жена като огън, за какво са ми устните й?“

Без да иска, си спомни и за други едни устни: устните на огнената, зряла съпруга на предприемача. Много си приличаха. Наистина — какво ли е станало с нея? Дали мъжът й е завещал целия си имот на благотворителни организации, а нея е изгонил?… Ако я е разкарал, какво ли е станало?

Наистина не усети как се унася и заспива. Как черните реки на съня превръщат последните му спомени в сънища.

В съня си върви по Бейоглу. Навалица по тротоарите, сини светкавици по жиците на минаващите трамваи, шум от автобуси — ето това е Бейоглу. Заедно с навалицата той бавно слиза от Таксим към Галатасарай. Изведнъж я съзира — жената на предприемача, която измами, ограби парите й, а после, предупреждавайки мъжа й, навярно й докара беля.

„Спри!“

В ръцете си тя държи малък, побиращ се в шепа пистолет. Обръща черното му мъничко дуло към очите му.

„Защо ме измами?“

Смайва се, страхува се, облива го леденостудена пот.

„А? Защо ме измами? Защо ми докара нещастие?“

Лъже:

„Не съм го направил аз!“

„А кой?“

„Ами такова… Ихсан!“

„Ихсан ли? Той ли съобщи на мъжа ми?“

„Той съобщи.“

Като че ли нищо не се е случвало, тя му вярва и го прегръща. Насред тълпата се увива около него и търси устните му. И той подава своите. Започват да се целуват. Изведнъж усеща, че това не са устните на жената на предприемача, а на русата Семра! „Ей, ти откъде изскочи?“

Кискайки се, Семра казва: „Не знаеш ли?“

„Не знам, но в ръцете ми е…“

„Кой?“

„Бедиа!“

Русата Семра гневно се изтръгва от прегръдката му и подпира юмруци на кръста си като махленка от покрайнините:

„Да видим коя е тази Бедиа!“

Обърква се.

„Амиии…“

„???…“

„Ами, миличка, разбери. Нали предприемачът имаше жена?“

„Аз не я познавам. Нищо не си ми казвал за нея!“

„Мила, остави това сега. Нали те има теб, ти си по-различна от всички други жени!“

Семра се хвърля на врата му. Сега не е на многолюдния тротоар на булевард „Истиклал“ в Бейоглу, а е седнал в спалнята на Семра. Изведнъж вратата се отваря с ритник и влиза Бедиа с малкия пистолет:

„Подлец. Кажи коя е тази жена!“

„А ти как дойде дотук?“

„Аз познавам Семра!“

„Откъде?“

„Семра е моя приятелка от детинство. Не е ли така, Семра?“

Русата Семра поклаща глава.

Свързаните една с друга сцени от съня се променят с бързината на мисълта. Отнякъде излитат таксита, влак, автобус, самолет. Самолетът излиза от облаците. Пронизва синьото небе. Изстрелян отдолу куршум на пистолет улучва резервоара с бензина. Пожар и падане на самолета от хиляди метри.

Когато, скачайки, се събуди, наближаваше обяд.

Погледна оставения върху стола ръчен часовник: минаваше единадесет. Отвън — шум от стъпки. Стана и отиде до прозореца.

Погледна в салона през процепа на плътно спуснатото тюлено перде: майката на Нермин!

След малко се чу кристалният глас на Нермин:

— Майчице!

Жената, с вестник в ръка, попита:

— Кажи, мила?

Момичето беше облечено с фина нощница. Личеше си, че току-що е станало от сън. Дойде и се хвърли в обятията на майка си. Майката прегърна дъщеря си и я целуна. После, приказвайки си, минаха в стаите зад салона. Тъй като пердетата на гледащите навън прозорци бяха спуснати, стаята беше обгърната в лек сумрак. Момичето се изтегна по корем на леглото:

— Дай боже да е за добро…

Жената отиде при дъщеря си, седна в края на леглото и галейки я по косата, каза:

— Дай боже!

— Сънувах толкова хубав сън!

— Какъв?

Изправи се и седна на леглото:

— Ихсан намерил сестра си. Всички заедно отидохме в селото. Ах, мамо, знаеш ли колко се радвах?

Жената въздъхна:

— Предполагам, чедо. Един път, с милостта на Аллах, да дойде и този ден… Нермин?

— Кажи, мамо?

— Аз бях ли заедно с вас?

— Разбира се, майчице. И насън, и наяве ти си с нас, ще бъдеш заедно с нас. Ихсан мисли точно като мен. Не знаеш ли колко много те обичаме?

— Знам, чедо. Бъдете живи и здрави!

Нермин продължи да разказва съня си:

— Тъкмо се качихме на влака и преди той да потегли, дойде полиция. Искаше да ни задържи. От едната страна — аз, от другата страна — ти, как се молехме само! Обаче полицаят не искаше и да чуе. Бяха ни хванали и викаха: „Вие сте престъпници и на всяка цена трябва да ви арестуваме“. Как тогава да не предадеш втория ми баща?

Майката се сепна.

— Страхувам се, че в тази работа има нещо гнило…

— Ех, пък и ти, майко. Сън. Какво гнило да има?

В този момент се позвъни на вратата. Майката и дъщерята за миг се спогледаха. Чудно, кой ли беше?

Нермин скочи от леглото, наметна на гърба си памучен пеньоар и тичешком отиде да отвори. Ихсан и до него — млада жена, която въобще не познаваше!

Влязоха. Ихсан беше щастлив и очите му блестяха от радост.

— Ето — каза, — най-после я намерих: сестра ми Нуран! Нермин, която щеше да полудее от радост, с викове се втурна в стаята при майка си:

— Майчице хубава вест, хубава вест, майчице!

Майка й я погледна с любопитство:

— Какво има?

— Ихсан е намерил сестра си и я доведе. Ела да видиш!

— Вярно ли?

— Вярно, кълна се…

Изтегли за ръката майка си в салона. Възрастната жена последва дъщеря си. И тя се радваше. Нуран и Ихсан стояха прави. Полулуда от радост, Нермин прегръщаше Нуран и неспирно я целуваше по бузите.

— Ах, моята сестра, милата ми сестра!

Тя беше толкова щастлива, че Нуран се разплака от радост. Значи това беше „любимата“, за която вечерта и цялата нощ слуша от батко си?

Развълнувани, седнаха в единия край. Всички щастливи, всички весели… Ихсан каза:

— Цяла нощ говорихме с Нуран. И тя мисли точно като нас… — Изведнъж млъкна и после попита: — Има ли някой в къщата?

Нермин отвърна:

— Не, няма никой.

Майка й добави:

— Няма никой, чедо. Можеш да говориш колкото искаш!

Но зад тюленото перде, затаил дъх, Решат гледаше своя враг и слушаше какво си говорят.

По едно време Нермин каза развълнувано:

— Колко хубаво, колко хубаво! Да избягаме още тази вечер!

Обзет от страх, Решат трепереше. Каква ужасяваща случайност! И какво трябва да направи? Доколкото разбра от продължителните им разговори, те щяха да уведомят полицията за бандата и още тази нощ щяха да заминат. Трябваше да попречи на това. Трябваше да направи всичко възможно и да изпрати съобщение на шефа си Осман.

Ослуша се. Навън разговорът продължаваше:

— Трябва да се обадим по телефона на полицията и да се махнем от къщата!

— Да се махаме, веднага да се махаме…

Нермин каза:

— Веднага. Веднага. Вече не мога да издържам тези мръсни хора!

С всички беше така. Дори с Нуран. Беше се наситила на Истанбул и на улица „Йешилчам“, беше й достатъчно.

— За да изпълня последното желание на моята майка, ще се свия под крилото на брат ми — каза тя. — Ще живея така, както той намери за добре. Ако поиска, и на смърт ще отида, и то с радост!

— Ще си вървим оттук, ще се махнем от тези мръсни хора. Ще отидем надалеч, много надалеч. Ще отидем в нашата къщичка с червен керемиден покрив!

Въпреки всичко, майката на Нермин изпитваше страх. Дори по едно време каза:

— Нермин, не забравяй, че и стените имат уши!

От вълнение Решат не можеше да си поеме дъх. Значи това било? Някак си двамата се бяха запознали. Изведнъж разбра как. Беше чул от Осман, че загубените от момичето ключове били донесени от един шофьор. Значи беше той. Така де, нали беше едновременно и шофьор.

Сега обаче не беше време повече да седи и да мисли. Как да съобщи на Осман? Те са отвън. Не може да излезе. В тази стая няма телефон, не може да се обади. Не можеше и да чака Осман да се върне вечерта, защото те след малко можеха да се обадят на полицията по телефона.

Какво да прави?

Изведнъж очите му се спряха на прозореца. В главата му проблесна светкавица. Точно така. Веднага трябва да се облече и да се спусне по въжето към балкона на русата Семра. Няма да обяснява нищо на жената, а ако се наложи, ще се престори, че е дошъл, за да се галят, а после по някакъв повод…

Без да позволи и най-слаб шум да стигне до тези отвън, бързо се облече. Обличайки се, надаваше ухо.

— Имаме малко пари. С тях ще стигнем до селото на приятеля ни.

— И аз имам малко пари, няма проблем. Това, което действително ме кара да се замисля, е…

— Негодникът, който скрои кюляфа на сестра ти ли?

— Да…

— Не, Ихсан, няма да се занимаваш с него. Аз не искам. Да известим полицията незабавно и…

— Да бягаме!

— Да бягаме!

— Да, да, веднага!

Като чу всичко това, Решат обезумя. Ако се обадят на полицията, спукана им беше работата.

Нямаше време за губене. Веднага взе хвърленото под кревата въже. Отиде до прозореца и го завърза с треперещи ръце. Добре де, но как да се спусне на долния балкон? Беше посред бял ден, грееше слънце!

Огледа се наоколо: гърбове на огромни блокове, а под тях — сметище. Като че ли блоковете нарочно си бяха обърнали гърбовете. Наистина нямаше кой да види. Точно когато беше решил да излезе, на прозореца на отсрещния апартамент пак се появи онази досадна баба. Гледаше. И то много подозрително. Като че ли долавяше нещо. Решат извади на прозореца тежък кош. Сега ли му беше времето бе, сега ли!

Когато отново отиде до прозореца, не видя бабата. „Готово — каза си. — Хайде!“

Хвърли надолу към балкона вързаното въже. После излезе на прозореца, хвана се и когато започна да се спуска, едно хлапе се развика от балкона вдясно и вдигна на крак всички наоколо:

— А… майко, майчице, тичай, тичай, тичай!

Тропот, суматоха, тичане нагоре-надолу. Решат не чуваше ставащото зад гърба му. Беше стъпил на балкона. Ритна вратата и влезе вътре. Нямаше никой. Беше ясно, че Семра не е вкъщи.

Бързо излезе от къщата. Бегом стигна до близката бензиностанция. Беше обезумял. Изведнъж се опомни. Какво правеше? Луд ли беше? Как можеше да обясни всичко това пред момчето на бензиностанцията? Най-добре е да намери обществена телефонна кабина. Изтича до телефонната кабина на стотина метра по-нататък. Бързо набра номера:

— Алооо!

Отсреща Осман беше вдигнал.

— Да. Кой си? Решат ли? Ти ли си? Какво има?

Свивайки се изведнъж, като че ли е получил юмрук, Осман затвори телефона. Намираше се на долния етаж на бар, в една от страничните улици на булевард „Истиклал“, по пътя към Тунела, който в повечето вечери работеше като незаконен хазартен клуб. Хората му бяха учудени:

— Какво има, шефе?

От гняв мургавото му лице бе станало лилаво.

— Предадени сме — каза. — Нямаме време за губене. Трябва веднага да се връщаме вкъщи. Хайде!

Отново взе телефона и бързо набра номера:

— Алооо, ти ли си, Вели? Има опасност от нападение. Натовари на камиона стоката и веднага тръгни за Анадола! Веднага, веднага! После ще се срещнем!

Хората му бяха готови. Провери пистолета си и бързо излезе с двамата си приятели. Черната му кола беше паркирана на тротоара пред бара. Скочи вътре. По преки пътища, възможно най-бързо стигна до блока. Целта му беше да отиде вкъщи и най-напред да затвори в една стая телефониралите или още не предатели, да ги обезвреди, да вземе стоката от скритите места, да вземе парите си и после — според случая — или да ги очисти с по един куршум и да изпрати душите им в ада, или да не се занимава с тях.

Спря колата малко по-далеч от блока и слязоха. Влезе спокойно заедно с хората си. Асансьор. Стигнаха до етажа. Правейки се, че не знае нищо, натисна звънеца на вратата.

Когато звънът се разнесе из апартамента, Ихсан вече беше уведомил полицията от вътрешния телефон и беше дал адреса на блока. Нермин дойде тичешком:

— Загубени сме, Ихсан. Затвори бързо телефона! Вторият ми баща дойде!

Преди да затвори телефона, Ихсан добави:

— Дойдоха. Животът ни е в опасност. Затварям!

Майката на Нермин не беше отворила вратата, бавеше се.

Когато звънът се повтори, Ихсан и сестра му влязоха в една от страничните стаи и се затвориха вътре. В това време Осман беше извадил ключовете от джоба си, беше отключил и нахлувайки като хала, се изправи пред жена си:

— Защо се забави да отвориш?

Притича Нермин:

— Майка ми беше в тоалетната!

Осман не се хвана, но се направи, че повярва.

— А ти? Ти къде беше?

— Аз лежах.

След като ги изгледа гневно, бързо влезе вътре и взе торбите със стоката. Взе си и парите, излезе. Щеше да тръгне, веднага трябваше да тръгне, трябваше да бяга. Най-добре щеше да бъде, ако беше постъпил точно така, но не можа да се сдържи и да не поразрови:

— Гостите ви отидоха ли си?

Майката и дъщерята се обърнаха като ударени от гръм. Спогледаха се.

— А? — попита Осман.

Жена му изрече:

— Какви гости?

Удари й страшен шамар, тя се блъсна в момичето и се строполи на земята. Писък на Нермин. Още веднъж замахна силно. Една плесница и на нея. И тя падна с див вик върху майка си. Вече нищо не можеше да спре Ихсан. Изскочи като стрела отвътре, хвърли се срещу Осман, но беше направил грешка, голяма грешка. В това време Осман можеше да извади пистолета си и да го убие. Той обаче не го направи. Дори не се сети за пистолета. Не беше предположил, че вътре има скрит някой. Ихсан се сби с Осман и с хората му. Един срещу трима, юмруци, преобърнати маса и столове, паднали и счупени вази.

През това време се чуха сирените на полицейския екип!

Умът на Осман изведнъж заработи. Защо стоеше? С един юмрук повали в безсъзнание Ихсан и с помощта на хората си завлече Нермин в спалнята й. После — и майка й. Заключи ги.

Нуран, която ужасено следеше всичко това, не можеше да издаде звук.

Осман веднага беше възвърнал хладнокръвието си.

— Внимавайте! — каза. — Веднага да бягаме!

Възбудени, хората му попитаха:

— Екипът пристигна, шефе, накъде? Как ще избягаме?

— Елате!

Отидоха към стаята, в която се криеше Решат. Знаеше обаче, че Решат не е вътре. Беше съвсем ясно, че разбирайки какво става, той се беше спуснал по въжето на балкона и оттам беше отишъл да телефонира.

Едно рамо на вратата, още едно рамо!

Навън — оглушителни полицейски сирени.

При петото рамо резето подаде, но сега и полицейският екип беше пристигнал пред вратата на апартамента и звънеше настойчиво.

— Не обръщайте внимание! — каза Осман. — Я елате и вие да ударите по някое и друго рамо!

Недждет, който беше привлекателен романтичен младеж, пръв доближи вратата. Едно рамо, още едно рамо!

Комична фигура.

— Дръпни се, дръпни се! — каза му. — Дръпни и локумените си ръце…

А звънът от вратата кънтеше из огромния апартамент.

Навън вече се беше събрала любопитна тълпа. Нямаше време за губене. Осман отстрани приятеля си и отново удари с рамо.

Вратата се беше открехнала. Влязоха през процепа. За късмет въжето вече беше вързано на прозореца.

— Хайде! — каза. — Спускай се!

Русият Недждет се спусна боязливо. След него се спусна Супхи — нисък, мургав и слабичък, който дори в най-опасните моменти можеше да накара човека да се залива от смях. Когато дойде редът на Осман, настоятелното звънене на вратата принуди Нуран да се покаже. Прежали се, изтича до вратата и я отвори.

Екипът влезе вътре като гръмотевица.

— Къде? Къде са?

Нуран почти си беше глътнала езика от страх. Успя да каже:

— Това, това, от ук…

Полицаите и без това бяха видели счупената врата. Шефът им изтича и влезе вътре. Приближавайки прозореца, заповяда:

— Спуснали са се на долния етаж. Веднага обградете сградата!

В това време Осман и приятелите му бяха стигнали до вратата на апартамента на русата жена. Докато полицаите излязат, те изхвърчаха и после един по един слязоха бавно по стълбите. Хората от целия блок любопитно бяха хукнали към горния етаж. Така че те спокойно и точно навреме излязоха от блока. Зад тях започнаха да се чуват викове:

— Бягат, бягат, хванете ги!

— Хванете ги, бягат!

— Бягат!

Не беше време за чакане. Долу, пред блока, стояха колите на екипа, а и полицаите вече ги стигаха. Една улица, още една улица… Но с всеки миг положението все повече се усложняваше. Възбудени, като че ли играеха на каубои, част от децата на квартала заедно с възрастните се втурнаха светкавично след тях.

Обърквайки ги, Осман кривна по една от страничните улици, после по друга. Потънаха в нова. Сдържайки вълнението си, те влязоха спокойно в една безлюдна улица, чиито високи сгради като че ли спяха следобедния си сън. Осман погледна надясно, погледна наляво. В полезрението му нямаше никой. Внезапно решиха и влязоха във входа на голяма сграда. Качиха се в асансьора. Вратите се затвориха. Пръстът на Осман натисна копчето на най-горния етаж.

Осветеният в портокалово асансьор пристигна и спря. Излязоха.

Осман беше извадил пистолета си. Без да губи време, натисна звънеца. От второ натискане нямаше нужда, вратата се отвори.

Отвори я млада красива руса жена. Щом видя пистолета на Осман, тя обезумя от страх и сякаш си глътна езика. Нито викаше, нито предприемаше нещо.

След Осман влязоха и двамата му приятели. Той затвори с ръка устата й:

— Преследвани сме. Ако не ни предадеш, не се страхувай! Ние веднага ще си тръгнем. Нищо лошо няма да ти направим!

Жената, чиито очи щяха да изхвръкнат от орбитите си, не беше в състояние да помръдне. Осман я прегърна. Поведе я по постланите на пода тежки килими към спалнята й и я сложи на леглото.

Комикът Супхи сръга Недждет:

— Каква жена, а!

Русият Недждет каза:

— Сега ли му е времето бе! Милост нямаш!

— Какво има? Виждам, че ти пак се правиш на благородник…

От далечния край на улицата се чуха гласове на хора, започна тътен:

— Влязоха в тази улица, в тази улица!

— Аз видях как влязоха, господин комисар!

— Аз ги видях преди теб, глупако!

Тази наистина спокойна улица се беше изпълнила с любопитни хора. Шефът на екипа тревожно гледаше надясно и наляво и даваше заповеди:

— Затворете улицата от двете страни! Не пускайте никого!

С тенекиените си или дървени пистолети в ръце децата веднага се приготвиха да играят на съвсем новата игра „стражари и апаши“.

Шеф на екипа беше станал синът на касиера, черничкият слаб и жилав Ердал. Беше поел командването над по-големи от него на ръст, че и на възраст деца:

— Затворете улицата от двете страни! Не пускайте никого!

Шефът на екипа се ядоса:

— Хайде махайте се оттук!

Ердал гневно го изгледа и не каза нищо. Обърна се към приятелите си:

— Да вървим да играем на друга улица!

Шумната детска тълпа тръгна след Ердал и докато напускаше улицата, шефът на екипа гледаше строго след нея.

После се обърна към стоящите до него полицаи:

— Сигурно е, че са влезли в тази улица. Вие какво ще кажете?

И те бяха убедени в това:

— И според нас е сигурно, шефе!

Шефът погледна високите блокове вдясно и вляво.

— Ще ги търсим — каза. — Друго не ни остава!

Започна се внимателно претърсване на сградите.

Осман седеше в края на леглото на полуприпадналата жена, която беше оставил да лежи по гръб. Тихичко извика:

— Супхи!

— Хоп, шефе!

— Донеси чаша вода!

Комикът Супхи намигна на приятеля си романтик, искайки да каже: „Откъде да донеса вода? Това да не е бащината ми къща, че да знам къде какво има?“

Романтика не му обърна внимание. Дълбоко съчувстваше на жената. Може би защото много приличаше на неговата любима. Поради силната си пристрастеност към комара, беше попаднал в игралния дом на Осман и там бе пропилял наследството на баща си. Преди да се забърка в контрабандата на Осман с бялата отрова, той се беше запознал със Севда и лудо се беше влюбил в нея. Севда от Аязпаша. Тя беше много по-млада от тази жена, но погледът, маниерите, косата, очите…

След приятеля си Комика и Недждет отиде в кухнята. Срещнаха се на вратата й. Онзи се връщаше с пълна чаша и дори не го погледна. Отиде с водата при шефа си.

Осман взе чашата и протегна ръка към жената, чието лице все още беше бяло като вар от страх.

— Заповядайте, пийнете. Изплашихте се.

Като обречена тя взе водата, изпи я и върна чашата:

— Мерси.

Осман каза:

— Значи вашият приятел ще дойде след малко?

— Ще дойде!

— Къде ще ходите?

— На разходка.

— В колко часа?

— В седем.

Осман погледна ръчния си часовник: имаше поне четири часа.

— Има още много време…

Жената не отговори. Тя не беше на себе си. Сърцето й бе готово да направи дупка в гърдите й и да изхвръкне. Какъв ли щеше да бъде краят на това премеждие? Дали щеше да се спаси? Дали на главата й няма да се струпат още неочаквани беди?

Осман каза повторно:

— Нищо лошо няма да ти причиним, не се страхувай! Преследвани сме от полицията. Ако й паднем в ръцете, сигурно ще отидем на въжето. Затова сме принудени да бягаме, непрекъснато да бягаме!

През ума му минаха жена му, доведената му дъщеря, а после Ихсан и сестра му. Скръцна със зъби… Ах, само да се измъкне оттук, щеше отново да се срещне с тях!

Въздъхна. Стана от леглото, отиде до прозореца, леко го отвори и хвърли поглед надолу. Охооо! Улицата беше отрязана и от двете страни, претърсваха сградите една по една. Бързо затвори прозореца и влезе вътре. Работата беше сериозна. Влезе в салона:

— Внимание, деца…

Романтика и Комика дойдоха при него.

— Улицата е отрязана от двете страни. Преглеждат сградите една по една.

Романтика пребледня като вар:

— Какво ще правим, шефе?

Като че ли знаеше какво можеха да направят!

Неочаквано в главата му проблесна светкавица. Бързо отиде в кухнята. Кухненският прозорец. От другата му страна — същите огромни апартаменти. Ако се задържеше по-дълго, от отсрещната страна можеха да го забележат. Пък и стомахът му беше празен… Отиде до хладилника — бяла чиния с пълнени чушки.

Бързо започна да лапа. И една купа ошаф… Изпразни до дъно и нея.

— Е, шефе, ами ние?

Обърна се. Комика.

— Вие какво ме интересувате, глупако?

— Сега такива ли станахме, майсторе?

— Капитанът спасява кораба, синко!

— Ами добре, според мен времето е добро…

Осман веднага се намръщи:

— Какво значи това?

Супхи знаеше, че не трябва да ядосва майстора.

— Шегувам се, майсторе! Искам да кажа, че след като слезем на долния етаж, и аз ще се нахраня… — Засмя се натъжен.

Романтика се беше изправил на вратата.

— Сградите ли претърсват?

— Да — каза шефът.

— Какво ще правим, ако дойдат тук?

— Тогава ще му мислим!

— Няма ли да е много късно?

Изведнъж се сети, че са оставили жената сама, изтича. Тя не беше в стаята. Погледна надясно, наляво. Най-после, забелязвайки, че вратата на апартамента е отворена, се забърза ужасен, затвори вратата и здраво я залости… Мургавото му лице беше станало лилаво.

— Сега вече сме загубени — каза. — Сега вече сме загубени, деца!

И наистина работата беше станала дебела.

— Какво ще правим, майсторе?

— Всеки сам да се спасява!

Не след дълго отдолу се чу бръмченето на асансьор, който се изкачваше, и с приближаването му шумът започна да се усилва.

— Идват! — каза Романтика.

И Комика беше разбрал, че няма шега.

— Какво ще правим, шефе?

Осман, който от черен беше полилавял, в този момент стана пепелявосив. Не знаеше какво трябва да правят!

На вратата започна да се звъни.

Слушаха настръхнали. Последваха няколко позвънявания. Звукът дълго отеква на празния етаж. После се чу твърд, плътен, строг глас — гласът на комисаря:

— Отворете вратата! Нямате възможност за спасение. Предайте се. Това може да ви бъде от полза!

Не отговориха. Не отговориха, но коленете на Романтика още отсега се подкосиха. Трепереше. А Комика беше забравил смешките си. И да отворят, и да не отворят, бяха обречени. Нямаше спасение.

Идващият отвън глас повтори нареждането:

— Нямате надежда за спасение, предайте се!

За да предотврати всякакво размекване на двамата си приятели, Осман ги хвана, набута ги в спалнята на жената и затвори вратата. Щеше и да ги заключи, но на вратата нямаше ключове.

Още малко и те щяха да се разплачат:

— Какво ни дойде до главите!

Черни мисли налегнаха Романтика със сините очи:

— Ти ме пристрасти към комара.

— Хайде пък сега! Защо аз да съм те пристрастявал?

— Разбира се, че ти. Ако ти не ме беше научил, аз откъде щях да знам за вертепа на Осман? Ако не знаех за него, нямаше да стана комарджия, да се изпокарам с баща си и майка си, а те да се откажат от мен!

— Ти да не си дете. Да си си отварял очите!

— А за пласирането на бялата отрова? Пак ти!

— Докато сваляше момичета и ти бутаха мангизи, беше добре, нали?

— Ти ме зариби, а после…

Комика го напсува. Романтика му отговори:

— Мен ли псуваш?

— Теб, разбира се!

Започна такава юмручна схватка, че Осман влезе ядосано.

— Ей, негодници, що за безобразие!

По един — на всеки: затъркаляха се в ъглите с окървавени усти и носове. Като извади големия си черен пистолет, шефът каза:

— Я слушайте. И без това ви чака смърт, не е ли по-добре с по един куршум, вместо с разбити ченета…

Сгушени в ъглите, те стояха безмълвно. От носовете и на двамата течеше кръв. Сега какво щяха да правят?

А колкото до шефа им, той очакваше да се смрачи. Мръкнеше ли, щеше да излезе на покрива през стълбата на кухненския балкон, оттам щеше да се прехвърли на други сгради и щеше да потърси път за спасение.

Навън насъбралата се съседска тълпа вдигаше гюрултия:

— Вай, майка му стара!

— Значи е заплашил женицата с пистолет, а?

— Какво ще стане сега?

— Щом не отварят вратата, нека полицията да я разбие, приятелю!

Полицията, в желанието си да уреди работата лесно и безболезнено, изпращаше едно след друго послание след послание:

— Отворете вратата, никъде не можете да избягате. Обградени сте от всички страни. Не използвайте оръжие, ще бъдете унищожени!

А отвътре — пълно мълчание…

Нападнатата жена, която все още преживяваше стрес, беше в портиерската стая на най-долния етаж. Жените от квартала се бяха скупчили около нея и непрекъснато я разпитваха:

— Значи звъннаха на вратата…

— Звънели и чакали…

— Имали в ръцете си пистолети!

Една суха жена се обърна към стоящата до нея дебелана, като че ли споделяше тайна:

— Дали пък тези типове не са й направили нещо?

Дебелата се засмя:

— Това не ми беше дошло на ума…

— Убийци с кървясали очи, момичето ми. Ще я изпуснат ли?

И други си бяха помислили същото. Не питаха, но личеше по погледите им. Нададоха ухо към тихия разговор на слабата и на дебелата жена. За какво говореха? Приближиха се. Замлъкването на онези още повече възбуди любопитството им.

— Криете ли нещо от нас?

Слабата отвърна:

— Какво?

Беше едра жена с очила, дошла по-късно. До нея — още две дребнички…

— Това, което приказвахте! — каза тази с очилата.

Дебелата я прекъсна:

— Че ние нищо не сме говорили!

— Да, говорехте… Ние като че ли не знаем!

Двете се спогледаха. Слабата каза:

— Да не е луда?

Очилатата се ядоса:

— Ти си луда. Луди са тези като теб. С какво сте се захванали зад гърба на жената? Ако беше дошло на вашите глави, вие какво друго щяхте да направите?

Слабата се огледа, като че ли търсеше някой да я подкрепи. Изведнъж очилатата се беше уплашила от дебелата. Ами ако останат насаме и се сбият, нямаше да успее да се справи, нямаше начин. Тогава каза:

— Внимавай какво приказваш, жено. Ти не можеш да си играеш с нашата чест, разбра ли?

Думите „Ти… с нашата чест“ веднага накараха жените, които бяха там, да пуснат антените, да нададат ухо:

— Какво е станало? Какво е станало?

Слабата се беше скрила зад много гърбове.

— Нищо — отвърна. — Нека повтори това, което каза преди малко!

Очилатата усети нещо, но не можа да се откаже и продължи дръзко:

— От теб ли ще се страхувам?

— Ако не те е страх, кажи!

— Ще кажа.

— Хайде кажи, трудно ли е?

— Трудно е, разбира се. Не мисли, че всички са като теб!

— На мен какво ми е?

— Каквото — такова. Аллах да помага на мъжа ти…

— Я си казала нещо за моя мъж…

— Защо да се захващам за мръсния ти мъж?

— Мръсна си ти, мръсни са баща ти, дядо ти и целият ти род!

Тръгна към нея. Слабата видя, че работата загрубя и че очилатата идва нахъсано, та извади най-силното си оръжие:

— Ти, безсрамнице, ти не можеш да наричаш нас, тукашните жени, к… Всички живеят на този свят заради едната чест. Като сложа пръстите си в устата ти, ще я разцепя, като хастар ще я разцепя!

В женското множество настъпи стъписване. Каквооо? К… ли ги е нарекла? К… е казала, а?

Изведнъж — нападение. Най-напред хвръкнаха във въздуха очилата на жената, последваха писъци, търкаляне по земята, ругатни. Дори полуприпадналата от гангстерското нападение беше дошла на себе си и ту ставаше, ту сядаше:

— За бога, какво става?

Беше се вдигнал голям скандал. Най-напред всички заедно нападнаха очилатата жена, а сега се бяха разделили на две групи. В това време децата закрещяха отвън:

— Бяга, бяга!

— Гангстерът бяга!

— Излезе на покрива, чичо комисар, бяга!!!

И наистина — Арап Осман беше излязъл на най-горния етаж на сградата и преминавайки към долепения до нея блок, беше преживял опасността за малко да полети надолу. В един момент чу избухналата изведнъж глъчка на децата, а след това скочи на покрива на съседната сграда. Спря за малко да си поеме въздух и се огледа наоколо. Можеше да прескочи и на покрива на другия блок. Без да чака, направи това, което му мина през ума. Беше изхвръкнал като стрела от лък. При всяко положение животът му оттук нататък щеше да води към смъртта. Щеше да свърши или като влезе в затвора, или от полицейски куршум, или като се подхлъзне и падне от върха на блока върху уличната каменна настилка.

След като премина по покривите на няколко блока, най-после стигна края. Повече съседни блокове нямаше. С пистолет в ръка, спотайвайки се, слезе по една случайна стълба. Озова се на прашен таван. Известно време можеше да остане тук, но беше опасно. Децата бяха видели, че е на покрива и бяха започнали да викат. На полицаите, разбира се, щеше да им стане ясно, щеше да им бъде докладвано, че е минал от покрив на покрив.

Тогава?

Взе моментално решение и напускайки тавана, слезе по друга стълба. Това беше килер. Ослуша се. Не се чуваше никакъв звук. Дали пък в къщата нямаше никой?

Бавничко отвори вратата, отново нададе ухо — нямаше хора. Вмъкна се на пръсти в салона. С пистолет в ръцете, целият в слух, спря на средата. Тишина. На пода — тежки килими, по стените — картини, солиден шкаф от орехово дърво, канапе, кресла. Беше съвсем ясно, че това е един богаташки апартамент със спуснати скъпи тюлени пердета. Нямаше време обаче да мисли за тези неща.

Трябваше да направи всичко възможно, за да избяга, да се спаси.

Отиде до прозореца. Погледна зад пердето. Както беше предположил, улицата беше блокирана. Полицаи, народ, деца тичаха възбудено, сградите като че ли се претърсваха.

Какво щеше да прави?

През ума му бързо минаха жена му, дъщеря му, Ихсан и Нуран. Всъщност той подозираше, че ще стане така, но не заради Решат, а защото на замесената в авантюрата негова доведена дъщеря един ден щеше да й хрумне да се обади в полицията. Но проблемът беше дошъл от съвсем друго място. Към жена си и дъщеря си трябваше да бъде по-внимателен, макар да не ги обичаше. Не трябваше да омърсява дотолкова ръцете си. Ето така един ден, съвсем неочаквано, женски поли оплитат краката на човека!

Въздъхна и махна с ръка, сякаш пропъди от главата си всички мисли. Така де, сега ли му беше времето да мисли за това? Трябваше да офейка. Трябваше, но откъде? Как?

Да остане още малко тук, в този апартамент, чиито собственици може би са на разходка, а когато се върнат, да се скрие на тавана, или пък да ги заплаши с пистолета…

Чу се щракване на вратата на апартамента. Точно навреме успя да се скрие в един ъгъл. Защото вратата се бе отворила бързо и бяха влезли млада жена с малкото си момченце. И двамата бяха развълнувани. Детето изглеждаше на седем-осем години и беше жизнерадостно същество с черни вежди и черни очи.

— Крадецът остана вън, нали, мамичко?

Задъхана, майката влезе в спалнята и започна да се съблича. Беше пълничка млада красива жена. Свали горните си дрехи и остана по комбинезон. После хвърли и комбинезона. Дълго подсушава потта си. Правеше това пред огледалото. Осман, който я виждаше в огледалото точно срещу него, загуби и ума, и дума. А детето разпитваше непрекъснато:

— Защо чичковците полицаи гонят крадеца, мамичко?

Тя отговаряше нетърпеливо:

— Кой знае откъде какво е откраднал.

— Как е откраднал?

— Без собственикът да знае!

— Как?

— Тихичко влиза в къщата и краде!

— През вратата ли влиза?

— Не.

— Тогава откъде?

— Досега не съм крала, детето ми, не мога да знам!

След дълго мълчание то отново заразпитва, но колебливо:

— Мамо!

— Кажи, детето ми?

— Аз се страхувам!

— Защо?

— Знам ли?

— Няма нищо страшно!

— Ами ако влезе в нашата къща?

Осман се беше вторачил в образа на голата жена в огледалото. Когато тя започна стреснато да се оглежда, разбра, че е обзета от внезапен страх.

— А, майко?

— Няма да влезе, не може да влезе!

— Ами ако влезе?

— Няма да може, пиленце. Няма откъде да влезе в нашия апартамент!

Но нещо я беше притеснило. Изведнъж си спомни, че вратата към покрива беше отворена. Беше си спомнила също, че мина през нея, когато отиде при приятелката си. Винаги плътно затваряше вратата към покрива, но днес беше забравила. Наметна на гърба си памучен халат и излезе от стаята. С детето, което вървеше след нея, тя тръгна да затвори вратата, но изведнъж се стъписа и сърцето й щеше да се пръсне от страх: полиция!

— Извинете, госпожо. Търсим един мъж. Научихме, че е бягал от покрив на покрив. Много опасен човек. Разрешете да претърсим къщата ви!

Младата жена прежълтя:

— У нас не може да бъде!

— Откъде знаете?

— Преди малко се върнахме от разходка със сина ми…

— Не може ли да влезе през покрива и да се скрие някъде?

Детето, на няколко стъпала под майка си, гледаше с разширени очи полицая с пистолет и не се страхуваше. Той беше полицай. А то се страхуваше само от крадци и убийци.

Майка му каза:

— Ако искате, претърсете, но не допускам да е влязъл у нас!

От скришното си място Осман ги беше чул. Прибра пистолета в калъфа и отваряйки вратата на етажа, вече се беше измъкнал навън, когато чу тропот на подковани обувки по стълбата от долния етаж. Назад вече не можеше да се върне. Беше се озовал в истинския смисъл на думата между два огъня. До такава степен, че дори не си помисли да извади пистолета си и стреляйки наляво и надясно, да си отвори път. Имаше време за пистолета. Тихичко притвори вратата и тръгвайки бавно надолу по стълбите, срещна полицаите на един от средните етажи. Спря. Каза с вид на важен господин:

— Какво има, деца мои?

По случайност двамата тичащи полицаи бяха много млади. Спряха се.

— Търсим един беглец, господине!

Направи се на учуден:

— Тук ли? В този блок?

— Да.

Сви устни:

— Много странно…

Нямаше повече време да се занимава с полицаите. Придавайки си наперен вид, слезе до най-долния етаж. Спря. На вратата, точно на вратата стоеше мъж. Може би беше портиер. Ако беше такъв, нищо чудно излизането на непознат човек от блока да привлече вниманието му. И тъй като не можеше и да се върне назад, си помисли, че ще трябва да изиграе всичките си козове и да използва пистолета. Чувайки зад гърба си стъпки, портиерът се беше обърнал. Много опитен, той не се подведе от вида на важния господин и попита:

— Кой си ти? Излизането е забранено!

Спря. Най-хладнокръвно попита:

— Защо?

— Такава е заповедта!

— Странно.

— Кой сте вие?

Мина в настъпление:

— Как можеш да познаваш всеки влизащ и излизащ от огромния блок?

— Познавам. А теб никога не съм те виждал в този блок. От кой етаж излезе?

На входа — струпване. Като че ли напук, и жената на портиера беше надникнала от вратата на мазето. Тъй де, от кой етаж беше излязъл? Не можеше да отговори. Беше останала единствена възможност — или щеше да ги накара да повярват, или…

— Животно! — закрещя. — Как можеш да разговаряш така с мен? Ще те направя на парчета!

И портиерът, и жена му, и тези, които бяха на вратата, се объркаха, стояха като нашамаросани. Хитрият портиер обаче за миг се окопити:

— Не се ядосвайте, господине. Заповед. Какво мога да направя? А аз съм роб на заповедта. Казаха ми да не пускам никого навътре и навън. Вие не сте ли били войник?

Беше — редник, но сега трябваше да му попречи да разпитва.

— Бях! — закрещя. — И то не като теб редник, а офицер. Ти не си човекът, който ще ми задава въпроси, ще ме спира, ще ме командва, ще ми дава уроци как се служи и заповядва. Дръпни се настрана!

Портиерът се беше притеснил. Изпълнявайки заповедта, се отдръпна настрана.

Преди да се оттегли величествено, Осман каза:

— Кой съм аз ще научите след малко в полицейския участък. Ще кажеш на претърсващите, че господинът е отишъл в участъка. Разбра ли?

Портиерът застана мирно и козирува:

— Тъй вярно, господине!

Излезе, но с излизането си се почувства като ударен с юмрук. Двама полицаи отвеждаха с белезници на китките Романтика и Комика, които беше оставил в първия апартамент. По всяка вероятност щяха да ги заведат в близкия участък. Те бяха видели шефа си. Спряха се. Дори Комика побутна с лакът приятеля си Романтика. Един от полицаите видя това.

— Кой е този? Какво има?

Спряха.

Осман попита:

— В участъка ли ги водите?

Като не можа да се сдържи, Комика се закиска, а полицаят се поинтересува:

— Защо питаш?

Осман почувства, че след малко всичко ще бъде загубено:

— Ако не бях длъжен, нямаше да питам!

Полицаите се спогледаха. След това отново се обърнаха към него:

— Вие кой сте?

— Вървете в участъка, и аз ще дойда. Тогава ще научите кой съм.

Ако през това време от блока не бяха излезли вкупом полицаите с комисаря и ако портиерът не беше му прошепнал нещо, може би Осман отново щеше да подкара колата си. Но за зла беда, комисарят силно се усъмни и приближи до него.

— Кой сте вие?

— Ще научите в участъка.

— Вашата самоличност?

— Нали казах — в участъка!

Комисарят направи знак на другите полицаи и те веднага го наобиколиха. Беше обграден. Какво щеше да прави? Какво трябваше да направи? Но щом един от полицаите, които охраняваха Комика и Романтика, дойде при него и му прошепна на ухото, че заради Комика му се смеят, цялата му воля се стопи и размахвайки във въздуха пистолет, побягна. След моментна паника полицаите и комисарят им също извадиха пистолетите си и хукнаха. Петдесет метра пред постоянно нарастващата като лавина тълпа, с пистолет в ръка, Осман бягаше с всички сили. Беше останал без дъх. А полицаите, комисарят, хората полагаха отчаяни усилия.

Бягането и преследването продължиха доста. Улица, още една улица… Осман влезе през случайно отворената врата на една къща и насочвайки пистолета си, започна да заплашва живеещите в нея:

— Ако гъкнете, ще убия всички ви!

Скри се в една от стаите. Навън беше пълно с пазачи, полицаи, деца. Всички говореха едновременно, гласовете пълнеха къщата през отворения прозорец:

— Брей, майка му стара!

— Как само избяга, а!

— Какво ще стане сега?

Комисарят, удряйки с кобура на пистолета си по вратата, непрекъснато повтаряше:

— Предай се, Осман. Нищо друго не ти остава, освен да се предадеш!

С пистолет в ръка, отиде към прозореца:

— Няма да се предам!

— Ще се предадеш, Осман, никъде не можеш да избягаш!

Точно тогава портиерът на блока, когото беше измамил, каза:

— Хитра лисица, тъпак!

Осман се засмя:

— Ако бях тъпак, щяха да ме минават като теб!

— Иска ти се, но след малко, на майка ти…

— Чакай да видиш!

— Чакай да видиш ти, че и баща ти, животно!

— Ако дойда, ще ти покажа…

Осман беше напълно загубен. Вдигна пистолета си и се приготви да го застреля, но малко преди това гръмна друг пистолет — на комисаря, и простреля вдигнатата срещу портиера ръка.

Пистолетът на Осман излетя от ръката му. Той се претърколи до прозореца, гърчейки се от болки, пред ужасените погледи на хората от къщата.

— Майко, изгорях, майко… да не ме беше раждала!

Не след дълго комисарят, полицаите, част от хората напълниха стаята. Изхвърчалият пистолет беше прибран от земята, Осман — обезвреден. Докато държеше с лявата си ръка окървавената ранена ръка, до него се доближи портиерът на блока и го попита:

— Как е? Добре ли си? Спокоен ли си?

След една седмица, докато Нермин и Ихсан крояха планове как да осъществят мечтата си за къща с червен керемиден покрив покрай тях мина вестникарче с викове:

— Убийство, пишат за убийство! Пишат за жена, убила приятеля си с един куршум!

Бяха в Сиркеджи и чакаха маршрутка, за да се приберат вкъщи.

Нермин се засмя:

— Хайде вземи един вестник!

И Ихсан се усмихна:

— Искаш да разбереш за жената, извършила убийство ли?

— Много ми е любопитно…

Ихсан купи вестник, погледна и виждайки снимката, трепна:

— Каквооо???

И Нермин се беше смутила. Ихсан се обля в студена пот. Но прочете отново новината: „Жената на стар предприемач убила с един куршум на пистолета си шофьора Решат, когото срещнала случайно, докато излизал от пощата!“.

Нермин взе вестника:

— Коя е тази жена, за бога?

Ихсан не отговори. Извади кърпа и започна да бърше потта си.

А Нуран, хванала се за майката на Нермин, гледаше ужасено вестника.

1966 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.